Справа № 357/1782/20
Провадження № 2-с/357/78/24
У Х В А Л А

30 серпня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття, стягнуто в дохід держави судовий збір.

22.08.2024 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Заява мотивована тим, що заявнику не було відомо про існування судового наказу та відкритого, на підставі наказу, виконавчого провадження. 13.06.2024 працівник кадрів військової частини НОМЕР_1 , повідомив заявника про надходження постанови про звернення стягнення на заробітну плату (доходи) від 30.05.2024. ОСОБА_1 не погоджується із вказаним судовим наказом від 16.03.2020, оскільки він добровільно сплачував аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 отримувала кошти та в заяві про видачу судового наказу не повідомила вказані обставини. 27.06.2024 отримавши доступ до автоматизованої системи виконавчого провадження виявив, що 30.05.2024 головним державним виконавцем Іщенко Л. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, постанову про арешт майна боржника, постанову про арештів коштів боржника. Заявник вказує, що здійснював оплату аліментів навіть до винесення судового наказу, а також зазначає, що у судовому наказі та матеріалах виконавчого провадження вказана адреса боржника: АДРЕСА_1 , хоча заявник проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яку заявник вказував у квитанціях про сплату аліментів.

Заявник стверджує, що на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів стягувачу ОСОБА_4 було відомо, що аліменти перераховуються добровільно, а звернення до суду свідчить про незгоду з розміром аліментів, що вказує на наявність, а не відсутність спору, що було підставою для подання позову про стягнення аліментів, а не заяви про видачу судового наказу. Заявник, посилаючись на ст. 432 ЦПК України, вважає, що наявні підстави для визнання судового наказу від 16.03.2020 по справі № 357/1782/20 таким, що не підлягає виконанню.

Заявник в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду направив заяву про розгляд заяви за його відсутності, заяву підтримав.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п. п. 4 і 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянутий за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Окрім того, відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому ст. ст. 432, 435 цього Кодексу.

Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, слід зробити висновок, що закон передбачає можливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в ст. 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто, об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто, випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено можливість судового захисту прав боржника у разі, якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

Судом встановлено, що 11.06.2020 державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби ЦМУ МЮ (м.Київ) відкрито виконавче провадження №62299656, на підставі судового наказу №2-н/357/157/20, виданого 16.03.2020 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області (а.с. 42), та згідно інформаційної довідки про ВП №62299656 вбачається, що державним виконавцем вчиняються дії з метою примусового виконання судового наказу (а.с. 44-46).

До матеріалів справи заявником долучено квитанції, в підтвердження добровільної сплати аліментів на користь ОСОБА_4 (а.с. 47-64).

Так, заявник добровільно сплачує кошти на утримання свого сина Гліба, долучені до матеріалів справи квитанції є підставою для врахування державним виконавцем, сплачених коштів в межах виконавчого провадження №62299656 , здійснення перерахунку/скасування можлвивого боргу з аліментів .

За змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність ані від розірвання шлюбу, ані від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте СК України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Звідси можна зробити висновок, що право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним та не обмежене в тому числі й перебуванням у зареєстрованому шлюбі чи то фактичним проживанням в одному помешканні. Положенням СК України про право на звернення до суду за отриманням рішення про стягнення аліментів законодавцем якраз передбачені на той випадок, коли батько дитини неналежним чином виконує власні обов`язки з утримання дитини.

За приписами ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тобто, обов`язку виконання судового рішення, що набрало законної сили, так само не ставиться в передумову волевиявлення боржника та він (обов`язок виконання рішення суду) не залежить від того чи розірвано шлюб між сторонами та чи проживають вони окремо.

Судом встановлено, що син на момент винесення судового наказу проживав разом із матір`ю.

Заявником не надано доказів того, що у нього відсутній обов`язок зі сплати аліментів на утримання свого малолітнього сина.

Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим наказом від 16 березня 2020 року, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, ст. 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст. ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на зміну встановленого розміру аліментів або звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

Отже, заявник ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до суду із позовом про зменшення встановленого розміру аліментів або звільнення від сплати аліментів, а обставини викладені у заяві про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 12, 81, 89, 259, 260, 261, 268, 353, 432 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Суддя О. Я. Ярмола