Номер провадження: 22-ц/813/1441/24
Справа № 494/1520/22
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 28.03.2023 у складі судді Римаря І.А.,

встановив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що вона на праві власності має житловий будинок по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 (розлучились у 2013 році), який у березні 2019 року попросив тимчасово його зареєструвати у вищевказаному будинку. 26 квітня 2019 року вона зареєструвала його, проте останній жодного дня не мешкав за місцем реєстрації. Як зазначає позивач, ОСОБА_2 добровільно не бажає змінити місце реєстрації, чим порушує її право користуватись та розпоряджатись майном. На даний час відповідач не проживає у вищезазначеному будинку.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 28.03.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з наведеним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Також ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позовних вимог поруш її права як власника житлового будинку в праві розпорядження та користування ним. З огляду на викладене ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 01.02.2024 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, поштове повідомлення направлене на його адресу місця реєстрації повернулося до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що укладений 14.09.2000 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 31.05.2013 було розірвано.

Позивач зазначала, що з липня 2013 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2014, за ОСОБА_1 18.11.2014 зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

26.04.2019 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 24.10.2022 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з липня 2013 року.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову послався на те, що з 24.02.2022 в Україні діє воєнний стан, а згідно з листом наданим начальником Березівського РТЦ комплектування та соціальної підтримки, відповідач ОСОБА_2 перебуває на даний час на військовому обліку в Березівському РТЦ, тому враховуючи відсутність дозволу військового комісара про зміну місця проживання відповідача, в тому числі його виселення, зняття з реєстрації, суд виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Проте, апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 6 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні, у зв`язку з веденням воєнного стану, встановлюються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання запровадження та забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №181-р, затверджено план запровадження та забезпечення заходів здійснення правового режиму воєнного стану в Україні, відповідно до п. 14, якого заборонено громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міноборони, СБУ чи Службі зовнішньої розвідки, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу СБУ чи Служби зовнішньої розвідки; обмеження проходження альтернативної (невійськової) служби.

Отже, даним розпорядженням встановлено заборону громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міноборони, СБУ чи Службі зовнішньої розвідки, змінювати місце проживання (місце перебування) без відповідного дозволу.

Водночас як встановлено судом та підтверджується актом проживання від 24.10.2022, відповідач за адресою свого місця реєстрації тривалий час не проживає. В акті зазначено, що останній з липня 2013 року не проживає адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у позові також вказувала про те, що відповідач тривалий час проживає за іншим місцем.

Отже, у даному випадку на спірні правовідносини вимоги вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України «Питання запровадження та забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, не поширюються.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь- яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Положення ст. ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що позивач є власником житлового будинку, має право на реалізацію та захист своїх майнових прав щодо належного їй нерухомого майна, а відповідач не проживає в ньому з 2013 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 28.03.2023 скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 14.02.2024

Головуючий: Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева