ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

31 січня 2024 року

м. Харків

справа № 953/2500/23

провадження № 22-ц/818/544/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що була придбана під час шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року, постановлене суддею Юрлагіною Т.В.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана під час шлюбу, особистою приватною власністю позивача - ОСОБА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона та відповідач з 17 січня 2009 року по 24 лютого 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 лютого 2012 року нею було придбано квартиру АДРЕСА_2 , згідно Договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., № 307. Вказана квартира була придбана за особисті кошти в сумі 272000 гривень (в еквіваленті 34 000 доларів США), які були отримані нею того ж дня від продажу квартири, яка була придбана позивачем до шлюбу.

Так, 21 лютого 2012 розу позивачем було продано квартиру АДРЕСА_3 , згідно Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., № 302. Від продажу отримана сума 272 000 гривень (в еквіваленті 34 000 доларів США).

Позивач вказує, що квартира АДРЕСА_3 була придбана нею до шлюбу 29.07.2005 року, згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., за реєстровим № 4374.

Посилаючись на положення ст. 57 СК України зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана в результаті продажу іншої квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності, тобто за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі. Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 2720 грн. 00 коп

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд визнав за позивачкою право власності на неіснуючу квартиру АДРЕСА_2 , з 2-х кімнат житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 46,9 кв.м. та ринковою вартістю 276 000 грн., до матеріалів справи був доданий технічний паспорт саме на цю неіснуючу квартиру. Вказана квартира була придбана 21 лютого 2012 року. Між тим, згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2012 року, відповідно до технічного паспорту, виготовленого на час розгляду справи, ринкової вартості на момент розгляду справи, існує квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., вартістю 1 168 627 грн. Після здійсненої реконструкції, збільшення площі, ремонту, вартість майна виросла з 276 000 грн. до 1 168 627 грн. Звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана позивачем ОСОБА_1 у день продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що належала їй на праві особистої приватної власності, за ціною, яка відповідає сумі грошових коштів, які вона отримала від продажу вказаної квартири, та враховуючи відсутність доказів придбання вказаного нерухомого майна позивачем та відповідачем за їх спільні грошові кошти, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно придбане позивачем ОСОБА_1 за грошові кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності, тобто за особисті грошові кошти позивача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 17 січня 2009 року перебували у шлюбі, що зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 32 (а.с.5).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 6-7).

Згідно п.1 договору купівлі продажу квартири від 29 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., зареєстрованого в реєстрі під № 4374, ОСОБА_5 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_3 . Згідно п. 4 вказаного договору продаж вчинено за суму 88375 грн. 00 коп., які продавці у рівних частинах для кожного одержали повністю від ОСОБА_5 ще до підписання цього договору (а.с.10-11).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8000896 від 09.08.2005 власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_5 , форма власності приватна, частка 1/1. (а.с.14)

Згідно договору купівлі продажу від 21 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., зареєстрованого у реєстрі за № 302, ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_7 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно до п.2 вказаного договору продаж цей вчинено за суму 272 000, 00 гривень, еквівалент 34 000 доларів США. Відповідно до п.4 договору Продавець свідчить, що на момент підписання цього договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб.

В примітці до Договору зазначено: згідно заяви продавця квартира не є спільною сумісною власністю.(а.с. 9)

Згідно договору купівлі продажу від 21 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., зареєстрованого у реєстрі за № 307, ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . Ця квартира складається з 2-х кімнат, житловою площею - 27, 3 кв.м., загальною площею 46, 9 кв.м. Відповідно до п.2 договору продаж цей вчинено за суму -276 000, 00 гривень, еквівалент 34 500 доларів США.

В примітці до Договору зазначено: покупець діє за письмовою згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , посвідченої 21.02.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В. за № 306.(а.с. 8)

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Порядок набуття у власність вказаного майна врегульовано ст. 57 та 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України

Так, за змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, позивач послалася на те, що спірну квартиру вона придбала у день продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що належала їй на праві особистої приватної власності.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилалася на те, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки хоч і придбана у період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , проте за її особисті кошти, отримані нею від продажу за адресою: АДРЕСА_4 , що належала їй на праві особистої приватної власності.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана під час перебування сторін у шлюбі 21 лютого 2012 року за ціною 276 000, 00 гривень, еквівалент 34 500 доларів США.

Згідно договору купівлі-продажу від 21 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В., ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_7 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно до п.2 вказаного договору продаж цей вчинено за суму 272 000, 00 гривень,

Отже, суд першої інстанції врахував той факт, що реалізація власного майна ОСОБА_1 та придбання спірної квартири відбулося в один і той же день, що дає підстави стверджувати, що спірна квартира була придбана за її кошти, отримані від продажу квартири, яка була її особистою власністю.

Доказів придбання спірної квартири за спільні кошти сторін у справі матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначеними вище доказами підтверджується факт придбання спірної квартири виключно за особисті кошти позивача, які вона отримала від реалізації її нерухомого майна, що становило її приватну власність. Крім того, судом враховано той факт, що реалізація власного майна позивача та придбання спірної квартири відбулося в один і той же день, що дає підстави стверджувати, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

Апелянт в обґрунтування скарги зазначає, що згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.11.2012 року, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., між тим після здійснених ремонту та реконструкції, збільшення площі, вартість майна виросла з 276 000 грн. до 1 168 627 грн., отже вважає, що на підставі ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю.

З приводу вказаних доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тож статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) сформульовано висновки про те, що за змістом статті 62 СК України«втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: істотність збільшення вартості майна; таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати потрібно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки потрібно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Колегія суддів вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою, мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості».

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

На підтвердження того факту, що вартість спірного нерухомого майна збільшилась в період шлюбу позивач надав звіт про незалежну оцінку майна, за змістом якого ринкова вартість спірного майна станом на 02 травня 2023 року складає 1 168 627 грн.

Між тим, із зазначеного звіту не вбачається, що збільшення в гривні вартості спірного нерухомого майна відбулась не за рахунок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, а саме за рахунок грошових та трудових затрат подружжя.

Також, колегія суддів зазначає, що вартість, на момент придбання спірної квартири 21.02.2012 року, становила 276 000 грн., що було еквівалентом 34 586 доларів США, а станом на 02 травня 2023 року 1 168 627 грн., що є еквівалентом 31 205 доларів США.

Сама по собі самочинна реконструкція квартири, а саме, влаштування балконів, за рахунок чого збільшилася площа квартири, не свідчить про істотність збільшення вартості майна.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна