Справа № 199/5810/23
(2/199/265/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

12 серпня 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Дубовик А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що він разом зі своєю рідною сестрою ОСОБА_2 , в порядку та у встановлений законом спосіб, зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . 19.01.2007р. згідно рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради малолітнього ОСОБА_1 влаштовано до будинку дитини терміном до 4-х років з наступним переводом до дитячого будинку та навчально-виховного закладу на повне державне забезпечення. Закріплено за малолітнім ОСОБА_1 право на користування житлом за адресою АДРЕСА_2 . 04.09.2009 р. рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради ОСОБА_1 влаштований у прийомну сім?ю. 19.06.2015р. рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради знову закріплено за дитиною ОСОБА_1 право користування вищенаведеною квартирою. 19.10.2018р. рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради ОСОБА_1 надано статус дитини-сироти. У період з 01.09.21р по 12.01.2023р. за рахунок держави ОСОБА_1 навчався у Кам?янському фаховому коледжі фізичного виховання та мешкав у гуртожитку начального закладу. Після закінчення навчання почав звертатися до Відповідача щодо можливості проживання. Після того, як позивачу виповнилося 18 років він вибув з державного закладу та прибув до спірної квартири для подальшого мешкання. Проте, відповідачка двері не відчиняла та до квартири не пустила, через соціальні мережі повідомила про своє небажання мешкати разом з ним, оскільки вона разом з чоловіком створила сім?ю, яка мешкає в зазначеній квартирі. 3 метою усунення перешкод у користуванні квартирою позивач звернувся до відділу поліції, але реального відновлення порушення прав позивача не відбулося, відповідачка не бажає мешкати разом з братом та планує звернутися до суду. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 18 серпня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду та по ній було відкрито спрощене позовне провадження та призначене судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.

27.08.2024 року відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного. Спірна квартира має загальну площу 22 квадратних метра, єдина житлова кімната має площу 12,2 квадратних метри, де відповідачка проживає разом з чоловіком. Коли відповідачка заселилася в квартиру вона була у жахливому стані і вона привела її до ладу. Позивач не виявляв бажання жити у спірній квартирі, жодного разу не просив ключі. Стверджує, що перешкоди у користуванні житловим приміщенням не чинила.

23.11.2023 р. від представника позивача надійшов відповідь на відзив, в якому зазначає, що доводи відповідачки нічим не підтверджені. Факт проживання в квартирі відповідачки з її чоловіком ніяким чином не позбавляють позивача права користування квартирою. Відповідачкою також не спростований факт звернення позивача до правоохоронних органів, щодо усунення відповідачем перешкод у користуванні квартирою.

07.12.2023 р. від представника відповідача заперечення на відповідь на відзив в якому зазначає, що проживання позивача і відповідача в спірній квартирі неможливе, оскільки порушує всі житлові норми. Спірна квартира є неприватизованою та нікому на праві власності не належить. Ордер на вказану квартиру від 01.10.1992 року був виданий бабусі позивача та відповідача, а на даний час ні позивач, ні відповідач своїм право на визнання наймачем вказаної вище квартири не скористалися, з заявою про укладення договору найму не зверталися. Позивач фактично не ніколи не жив у спірному житлі та не виявляв бажання та наміру проживати у вказаній квартирі, не сплачує квартплату та комунальні послуги. Вважає звернення до суду передчасним, оскільки позивач, після досягнення ним повноліття, не скористався своїм правом, щодо визнання себе наймачем вказаної квартири або укладення договору найму, так як квартира не приватизована.

12 серпня 2024 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Представник відповідачкп надав до суду заяву про відкладення слухання справи, у зв`язку з тим, що він приймає участь у розгляді іншої справи, доказів поважності неявки у судове засідання відповідачки не надає. Оскільки справа знаходиться в провадженні вже тривалий час, з метою незатягування розгляду справи, суд вирішив за відсутності сторони відповідача провести судове засідання.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вислухавши думку сторін, свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 2ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб №2768 від 05.06.2023 р. ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням Служби у справах дітей закріплено житло за дитиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).

Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську раді №7 від 19.01.2003 року за дитиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закріплено житло за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10).

Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську раді №211/3 від 19.10.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини-сироти.

Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську раді №409 від 18.09.2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини-сироти.

Згідно з Висновком затвердженим Начальником ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Артема Гоги, позивач звертався до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою щодо неправомірних дій з боку відповідачки. Було встановлено, що відповідачка проти, щоб позивач жив в цій квартирі, оскільки проживає у маленькій квартирі з чоловіком (а.с.17).

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою позивачу, у зв`язку з чим позивач вимушено проживає у хостелі, звернення до поліції не дало результату, а тому позивач звернувся до суду.

Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява N 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі N 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07 лютого 2014 року " Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Дані обставини відповідачем не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що позивачу надано право користування даної квартирою, то позивач має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, з огляду на встановлені судом обставини, що відповідач дійсно створює позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 )перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О.Богун

12.08.2024