ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2606/24 Справа № 199/9330/22 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по кримінальний справі №175/2285/17 від 10 червня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.284 ч.3 КК України, вирішено стягнути із нього на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 гривень. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року змінено вищевказаний вирок та збільшено до 700000 гривень суму коштів, що підлягає стягненню на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди. 12 жовтня 2020 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпрі ПСМУМЮ (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа суду, виданого на виконання вищевказаних судових рішень. Однак, 15 жовтня 2021 року постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу з тих підстав, що у боржника (відповідача) відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Станом на момент подання позову моральна шкода позивачу взагалі не відшкодована.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача нараховані на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за період з 19 листопада 2019 року по 11 грудня 2022 року в розмірі 62597,27 грн., а також інфляційні втрати за період з 19 грудня 2019 року по 30 вересень 2022 року в розмірі 309473,04 грн..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за період з 19 грудня 2019 року по 30 вересня 2022 року в розмірі 284851,75 грн. та 3% річних за період з 19 грудня 2019 року по 11 грудня 2022 року в розмірі 62 597,26 гр., а всього - 347449,01 грн.. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частково - шляхом стягнення інфляційних втрат, за період з 19 грудня 2019 року по 30 вересня 2022 року в розмірі 284851,75 грн. та 3% річних за період з 19 грудня 2019 року по 11 грудня 2022 року в розмірі 62597,26 грн., а всього - 347449,01 грн..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір основної суми відшкодування моральної шкоди на 19 397,02 грн., розмір суми 3% річних за період з 24 лютого 2022 року по 11 грудня 2022 року на 16 742,47 грн., розмір суми інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року на 128 432,09 грн..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої не взяв до уваги, що ні вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року, ні ухвала Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року не містять точного розрахунку присуджених сум для відшкодування шкоди, ані зазначених строків їх виплати. Крім того, апелянт вказує на те, що відповідач відбуває покарання у виправній колонії, а тому не має інших доходів, окрім заробітної плати. Також апелянт вказує на те, що суд не врахував те, що відповідач вже сплатив грошові кошти в сумі 19 397,02 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Ковальчук Д.Ю. просив рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року залишити без змін та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн..

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2019 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області за наслідками розгляду кримінального провадження №175/2285/17 ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Суть інкримінованого відповідачу і доведеного в ході розгляду кримінального провадження обвинувачення полягає в тому, що 29 листопада 2016 року приблизно о 05 годині 00 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «NISSAN PRIMASTAR» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по автодорозі Р-52 «Дніпропетровськ - Царичанка - Кобеляки - Решетилівка» зі сторони с. Партизанське у напрямку смт. Кіровське Дніпропетровського району (після перейменування - смт. Обухівка Дніпровського району) Дніпропетровської області, перевозячи пасажирів, серед яких була ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час руху ОСОБА_1 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи можливість своєчасно виявити небезпеку для руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого в районі АЗС «amic», розташованої по вул. Солідарності, буд.№565 у смт. Кіровське Дніпровського району, допустив зіткнення передньою правою частиною керованого автомобіля з лівою задньою частиною напівпричепа «KOGEL S24» реєстраційний номер НОМЕР_2 , котрий під керуванням водія ОСОБА_5 рухався попереду у попутному напрямку у з`єднанні з вантажним сідловим тягачем «VOLVO FH 12-4X2T» реєстраційний номер НОМЕР_3 . Внаслідок ДТП пасажири автомобіля «NISSAN PRIMASTAR» д.н.з. НОМЕР_1 пасажир ОСОБА_4 , матір`ю якої є позивач ОСОБА_3 у даній цивільній справі, від отриманих тілесних ушкоджень загинула. Крім того, вказаним вироком суду вирішено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 100 000 грн..

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_3 задоволено частково - змінено вищевказаний вирок суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_3 , а саме збільшено розмір коштів, що підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди до 700 000 грн..

Постановою Верховного Суду від 10 вересня 2020 року по справі вищевказані вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

26 травня 2020 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області на вищевказане судове рішення у кримінальному провадженні видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача 700 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа визначено до 18 грудня 2022 року.

12 жовтня 2020 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпрі ПСМУМЮ (м. Дніпро) своєю постановою відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

15 жовтня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, так як у боржника (відповідача по справі) відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Відповідно до копії довідки ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)» від 01 березня 2023 року відповідач з 24 вересня 2020 року і до моменту складення довідки відбуває покарання за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

З наданого позивачем розрахунку, вбачається, що нараховано відповідачу на підставі ст.625 ЦК України на суму невиплаченого грошового зобов`язання в розмірі 700 000 гривень 3% річних за період з 19 листопада 2019 року по 11 грудня 2022 року в розмірі 62597,27 грн., а також інфляційні втрати за період з 19 грудня 2019 року по 30 вересень 2022 року в розмірі 309473,04 грн., а всього 372070,31 грн..

Судом встановлено, що відповідачем не виплачено позивачці ні повністю, ні частково в рахунок відшкодування моральної шкоди стягувані за вищевказаними судовими рішенням та виконавчим листом 700 000 грн..

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Нормою ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням в тому числі транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтями 129, 129-1 Конституції України визначено однією із засад судочинства обов`язковість судового рішення до виконання.

Таким чином, з викладено вбачається, що виникле та в подальшому визначене (конкретизоване) судовим рішенням зобов`язання з відшкодування моральної шкоди, яке полягає сплаті відповідачем на користь позивача певної грошової суми в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок її стягнення за цим судовим рішенням, стає обов`язковим для виконання після набрання таким судовим рішенням законної сили. З цього ж моменту і настає строк для виконання визначеного (конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання.

Нормою ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, а отже приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а значить поширюють свою дію і на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі договору, делікту або рішення суду.

При цьому, інфляційні втрати, в тому числі з огляду на положення ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта.

Якщо особі завдано шкоди, то вона може вважатися такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права не з того дня, коли їй стало відомо про вчинення дій, якими може бути завдано шкоди, а з дня, коли вона має змогу оцінити розмір такої шкоди (постанова Великої палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц).

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, шляхом стягнення інфляційних втрат за період з 19 грудня 2019 року по 30 вересня 2022 року в розмірі 284 851,75 грн. та 3% річних за період з 19 грудня 2019 року по 11 грудня 2022 року в розмірі 62 597,26 грн..

Суд вірно зазначив, що частковість задоволення позовних вимог зумовлена помилковим зазначенням позивачкою початкової дати періоду нарахування 3% річних - вказано 19 листопада 2019 року, в той час, як вбачається матеріалів справи, право нараховувати 3% річних та інфляційні втрати у позивачки виникло 19 грудня 2019 року. Також позивачкою у розрахунку інфляційних втрат зазначено період нарахуванням з 19 грудня 2019 року по 11 грудня 2022 року, а в самому розрахунку та в судовому засіданні представником зазначено, що нарахування інфляційних втрат проводилось до вересня 2019 року включно.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої не взяв до уваги, що ні вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року, ні ухвала Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року не містять точного розрахунку присуджених сум для відшкодування шкоди, ані зазначених строків їх виплати, - колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що рішення, які набрали законної сили є обов`язковим до виконання, тоді як вказані твердження більше стосуються незгоди із вказаними судовими рішеннями.

Твердження апелянта в скарзі про те, що відповідач відбуває покарання у виправній колонії, а тому не має інших доходів, окрім заробітної плати, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вказана обставина жодним чином не впливає на його обов`язок сплачувати стягнуті судовими рішеннями грошові кошти на користь позивачки та не звільняє його від відповідальності, передбаченої вимогами ст. 625 ЦК України.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд не врахував сплату відповідачем грошових коштів в сумі 19 397,02 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції на підтвердження вказаного не було надано належних та допустимих доказів. Надана до апеляційної скарги довідка про сплату відповідачем позивачці грошових коштів не впливає на законність оскаржуваного рішення суду, так як періодом, за який були здійсненні часткові перекази є 01.01.2017-31.12.2019, тоді як у спірний період з 19 грудня 2019 року по 11 грудня 2022 року доказів сплати грошових коштів позивачці, апелянтом надано не було.

Інші доводи апелянта колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

При цьому, ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст. 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки під час розгляду цивільної справи в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Ковальчук Д.Ю., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 25 січня 2024 року.

Згідно Акту прийому-передачі наданих послуг від 28 січня 2024 року, загальний розмір наданої адвокатом правової допомоги в суді апеляційної інстанції складає 10 000,00 грн..

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З огляду на викладене, керуючись принципом справедливості та верховенства права, а також виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн..

Визначений розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко