Справа № 523/7174/24
Провадження №2/523/3751/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"14" листопада 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

за участю секретаря - Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на наступні обставини.

Так позивачка, ОСОБА_1 , перебуває у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_2 з 08 жовтня 2016 року. Шлюб зареєстровано Білогорським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, про що складено відповідний запис №265 від 08 жовтня 2016р..

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.01.2024р. встановлено факт державної реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території в певний час між позивачкою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянкою України та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином російської федерації.

Позивачка стверджує, що сімейне життя між ними не склалося, стосунки з відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. Таке випробування виявилося занадто важким для подружжя , кожен мав діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю.

З 2017 року позивачка повернулася до України, де проживала за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач залишився в м. Білогірську АР Крим. З 2017 року по теперішній час позивачка не спілкується з відповідачем та не має ніякої інформації про його місце перебування.

На підставі викладеного, позивачка просить розірвати шлюб між, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований Білогірським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, про що складено відповідний запис №265 від 08 жовтня 2016р..

Розпорядженням Верховного суду від 05.07.2022 р. №36/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ цивільних проваджень в умовах воєнного стану Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим на Суворовський районний суд м. Одеси.

Ухвалою суду від 03.05.2024р. судом було відкрито провадження у справі.

В судове засідання представник позивача подала заяву, згідно якої просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також справу розглянути у її відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся шляхом оголошення, згідно ч. 10 ст. 187 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення у справі.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Так позивачка, ОСОБА_1 , перебуває у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_2 з 08 жовтня 2016 року. Шлюб зареєстровано Білогорським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, про що складено відповідний запис №265 від 08 жовтня 2016р..

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.01.2024р. у справі №314/5731/23 встановлено факт реєстрації 08 жовтня 2016 року шлюбу, який зареєстрований Білогорським відділом запису актів цивільного стану Департаменту актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, за актовим записом № 265 між громадянкою України - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (місце народження: с.Новософіївка, Вільнянський район, Запорізька область) з громадянином Російської федерації - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , (місце народження: м. Сімферополь, Кримська область, УРСР).

З 2017 року позивачка повернулася до України, де проживала за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач залишився в м. Білогірську АР Крим. З 2017 року по теперішній час позивачка не спілкується з відповідачем та не має ніякої інформації про його місце перебування.

Судом встановлено, що сторони спільно не проживають відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Збереження сім`ї, за твердженням позивачки неможливе, оскільки вони втратили один до одного почуття любові і поваги.

Правові підстави ухваленого рішення.

Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про реєстрацію шлюбу особи, виданих органами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливість збору доказів реєстрації шлюбу особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу по суті, оскільки позивачка позбавлена іншої можливості розірвати шлюб у сучасних умовах.

Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України.

Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них.

Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Керуючись ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268, 280-281 ЦПК України, ст.ст. 105, 112 Сімейного Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

2. Шлюб між громадянкою України - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (місце народження: с.Новософіївка, Вільнянський район, Запорізька область) з громадянином Російської федерації - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , (місце народження: м. Сімферополь, Кримська область, УРСР), зареєстрований 08 жовтня 2016 Білогорським відділом запису актів цивільного стану Департаменту актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, за актовим записом № 265 розірвати.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів.

Суддя: В.К. Кисельов

Складено та підписано 14.11.2024