Справа № 133/124/22
Провадження № 22-ц/801/422/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 рокуСправа № 133/124/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (судді-доповідача),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Литвина С. С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 133/124/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Кучерук І. М. у залі суду, повний текст якого складено 13 грудня 2023 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на перегоні «Козятин-Кордишівка» 5 пікет 1018 км стався наїзд поїзда № 748 сполученням «Кам`янець-Подільський - Київ» на ОСОБА_3 , яка від отриманих травм померла.

27 лютого 2019 року за указаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого від 26 березня 2019 року це кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

У ході досудового розслідування встановлено, що між наїздом на ОСОБА_3 та настанням її смерті наявний причинно-наслідковий зв`язок від дії джерела підвищеної небезпеки.

Указують, що у результаті загибелі ОСОБА_3 їм було завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють у розмірі 400 000 грн.

На обґрунтування розміру суми моральної шкоди зазначають, що смерть рідної людини повністю змінила їх життя, зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позбавила їх любові та моральної підтримки близької людини. Організація поховання завдала додаткових страждань.

ОСОБА_1 указує, що поніс витрати на поховання дружини у розмірі 8 270 грн, виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника у сумі 33 000 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивачі просили суд:

стягнути з АТ «Українська залізниця» на їх користь по 200 000 грн кожному моральної шкоди заподіяної внаслідок смерті ОСОБА_3 ;

стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 41 270 грн витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 100 000 грн у якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю дружини, 41 270 грн витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що:

моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки виключається у разі спричинення такої шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого;

обставин непереборної сили або умислу потерпілого під час судового розгляду не встановлено;

у діях відповідача відсутня вина за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участі поїзда № 748 під керуванням ОСОБА_5 , унаслідок якої загинула ОСОБА_3 ;

якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується;

причиною загибелі ОСОБА_3 є потрапляння під потяг у зв`язку з її грубою необережністю, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, проте ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає урахуванню судом при визначенні розміру відшкодування;

визначаючи розмір моральної шкоди суд урахував факт наявності грубої необережності потерпілої, характер та обсяг страждань позивачів з урахуванням їх тривалості, істотно вимушених змін у їх життєвих обставинах, а також засади розумності, пропорційності та справедливості;

особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січні 2024 року АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав неповної сплати судового збору.

22 січня 2024 року на виконання вимог ухвали заявником подано квитанцію про доплату судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року справу призначено до розгляду на 29 лютого 2024 року 09:20 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

матеріали кримінального провадження свідчать про наявність умислу в діях потерпілої ОСОБА_3 та їх причинного зв`язку зі шкодою, оскільки остання усвідомлювала, що перебування на залізничній колії при наближенні потягу, з попереджувальними світловими та звуковими сигналами машиніста, матиме наслідком наїзд на неї;

потерпіла, перебуваючи на колії, свідомо порушила правила безпеки громадян на залізничному транспорті;

у поведінці ОСОБА_3 убачається непрямий умисел, що виключає можливість настання цивільно-правової відповідальності з боку відповідача;

позивачами не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача;

розмір моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки обставини на які посилаються позивачі є загальними абстрактними твердженнями.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 08 год 30 хв у с. Титусівка Козятинського району Вінницької області, на 5-му пікеті 1018 км перегону «Козятин-Кордишівка», машиніст ОСОБА_5 локомотива пасажирського потягу № 748 сполученням «Кам`янець-Подільський - Київ», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка від отриманих травм загинула на місці пригоди.

27 лютого 2019 року за указаним фактом розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000108 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 37 від 06 березня 2019 року та довідки № 37 від 28 лютого 2019 смерть ОСОБА_3 настала від сполучної травми голови, тулуба, кінцівок, з множинними переломами кісток, розчаленням внутрішніх органів. Між сполучною травмою та смертю ОСОБА_3 прямий причинний зв`язок.

Під час судово-токсикологічної експертизи крові ОСОБА_3 етилового спирту не виявлено.

Постановою слідчого від 26 березня 2019 року указане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення у діях машиніста поїзда ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 є чоловіком загиблої ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_2 - сином.

Відповідно до рахунку № 11 від 25 листопада 2021 року ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_6 за надані послуги на поховання ОСОБА_3 8 720 грн.

Згідно накладної та товарного чеку від 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_7 33 000 грн за придбання та спорудження надгробного пам`ятника.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України.

Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання в постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (частини перша-друга статті 11 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Пунктом 100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, встановлено, що залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу.

Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, пішоходам заборонено: ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м (пункти 2.5, 2.6).

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (частина друга статті 1167 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Згідно частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Указана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що причиною загибелі ОСОБА_3 є потрапляння під потяг у зв`язку з її грубою необережністю, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, проте ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає урахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.

Установлено, що дружина та мати позивачів загинула унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце на залізниці.

Відтак Акціонерне товариство «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Матеріали справи не містять, а місцевим судом не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблої.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини щодо спричинення шкоди виникли не з вини відповідача, а з необережності самої потерпілої, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом указаних норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зроблено висновок, що:

«особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.

Разом з цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого».

Матеріалами справи встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електропотягом, належним відповідачу.

Вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця відсутні, а смерті потерпілої сприяла її власна груба необережність.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою, зокрема, щодо членів її сім`ї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судові практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У роз`ясненнях, наданих у пунктах 5, 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 є чоловіком загиблої ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_2 - сином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заподіяна позивачам моральна шкода унаслідок загибелі ОСОБА_3 підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній суду не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у цій справі суд першої інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, правильно встановив підстави, розмір та порядок відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у цій частині.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, урахувавши відсутність доказів порушення працівником залізниці правил безпеки руху та експлуатації транспорту, факт наявності особистої грубої необережності самої потерпілої, характер, обсяг та глибину страждань позивачів з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у їх життєвих обставинах, дійшов правильного висновку про відшкодування моральної шкоди позивачам у розмірі по 100 000 грн кожному.

При цьому суд першої інстанції виходив з засад розумності, пропорційності та справедливості.

Підстав для зменшення розміру моральної шкоди чи відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення цієї шкоди апеляційний суд не вбачає.

Відповідач не спростував мотиви, з яких місцевий суд виходив при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, практика яких є сталою.

Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Щодо витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника

Статтею 1201 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 встановлено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу», суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 зроблено висновок, що:

«належними, допустимими, достовірними доказами на підтвердження підстав для відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника є чеки, накладні або квитанції, які засвідчують придбання такого пам`ятника та оплату послуг з його встановлення».

З наявних в матеріалах справи рахунку № 111 від 25 листопада 2021 року, накладної та товарного чеку від 24 лютого 2020 року установлено, що позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на організацію поховання ОСОБА_3 у розмірі 8 270 грн, а також витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника у сумі 33 000 грн.

Факт понесення ОСОБА_1 указаних витрат відповідачем не спростовано.

Матеріали справи не містять доказів відшкодування відповідачем витрат на поховання загиблої ОСОБА_3 .

Виходячи з визначення понять «поховання» та «предмети ритуальної належності», колегія суддів вважає, що ритуальні послуги отримані позивачем є розумними щодо їх кількості і призначення.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, як особа, яка завдала шкоди смертю потерпілої, повинна відшкодувати ОСОБА_1 витрати на поховання, придбання та спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 41 270 грн, є законним та обґрунтованим.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» заявлений розмір указаних витрат не спростувало, підстав для зменшення їх розміру чи відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення цієї шкоди апеляційний суд не вбачає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивачів по 100 000 грн кожному у якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю дружини/матері та на користь ОСОБА_1 витрат на поховання ОСОБА_3 , придбання та встановлення надгробного пам`ятника на загальну суму 41 270 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що загибель ОСОБА_3 відбулась унаслідок власного непрямого умислу, тому підстави для відшкодування шкоди у цьому випадку у відповідача відсутні, є безпідставним з огляду на таке.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції не встановлено обставин, а матеріали справи не містять доказів (медичних документів) щодо наявності психічних розладів у загиблої або щодо її перебування на обліку у лікаря-психіатра.

Отже докази того, що потерпіла ОСОБА_3 мала суїцидальні нахили, передбачала, бажала чи свідомо допускала настання дорожньо-транспортної пригоди зі смертельним наслідком, відсутні.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачі недостатньо обґрунтували розмір моральної шкоди, а обставини, на які вони посилаються є абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями особи внаслідок заподіяння їй шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для її особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд враховує, що завдана позивачам смертю дружини та матері моральна шкода спричинила та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання.

Відновити становище, яке існувало до смерті дружини та матері, у житті позивачів неможливо.

Смерть рідної людини є невідновлюваною втратою, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо.

Підстав для зменшення розміру моральної шкоди апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд приймає до уваги висновки Верховного Суду викладені у його постанові від 29 травня 2023 року у справі №283/2536/21, в якій визначено справедливим розмір моральної шкоди, завданої смертю потерпілого - 100 000 гривень та указані підстави для стягнення моральної шкоди в такому розмірі.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК