Справа № 143/1203/21
Провадження № 22-ц/801/23/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Сала Т.Б., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР» адвоката Кравчука Михайла Олександровича

на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бойка А.В., повний текст якого складено 13 березня 2023 року,

у справі №143/1203/21

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР» (відповідач)

про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з позовом до ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, обґрунтувавши вимоги тим, що їй на праві власності належать земельні ділянки, які розташовані на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зокрема, площею 2,6048 га, кадастровий номер :02:003:0013, площею 2,5107 га, кадастровий номер :02:002:0090, площею 2,7798 га, кадастровий номер :02:002:0091, площею 3,7084 га, кадастровий номер :02:002:0092.

Стверджує, що не укладала з відповідачем додаткових угод договорів оренди щодо належних їй земельних ділянок, оскільки не хотіла втратити право користування ними.

Проте дізналась, що відповідач ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» без укладення договорів оренди використовував належні їй земельні ділянки в комерційній діяльності.

У 2020 році вона повідомила відповідача про намір самостійно обробляти свої земельні ділянки, однак її поставили до відома, що ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» користується землею на підставі договорів оренди зі змінами в частині терміну оренди земельних ділянок. В подальшому вона направила 4 досудових вимоги по негайне повернення земельних ділянок власнику, які залишились без відповіді.

За наведених обставин просила витребувати у ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» належні їй на праві власності земельні ділянки, площею 2,6048 га, кадастровий номер :02:003:0013, площею 2,5107 га, кадастровий номер :02:002:0090, площею 2,7798 га, кадастровий номер :02:002:0091, площею 3,7084 га, кадастровий номер :02:002:0092, що розташовані на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області та скасувати державну реєстрацію договорів оренди з додатковими угодами до них стосовно вказаних земельних ділянок.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року позов задоволено. Витребувано в Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР» з чужого незаконного користування (володіння) належні ОСОБА_1 на праві приватної власності земельні ділянки, а саме:

кадастровий номер :02:003:0013, площею 2,6048 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області);

кадастровий номер :02:002:0090, площею 2,5107 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області);

кадастровий номер :02:002:0091, площею 2,7798 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області);

кадастровий номер :02:002:0092, площею 3,7084 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області).

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

індексний номер: 17661993 від 02.12.2014 ОСОБА_2 , Реєстраційна служба Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області;

індексний номер: 15940231 від 20.09.2014 ОСОБА_3 , Реєстраційна служба по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області;

індексний номер: 15940207 від 20.09.2014 ОСОБА_3 , Реєстраційна служба по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області;

індексний номер: 15940478 від 21.09.2014 ОСОБА_3 , Реєстраційна служба по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР на користь ОСОБА_1 53 304,64 грн (п`ятдесят три тисячі триста чотири) гривні 64 копійки судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, що складаються з судового збору 7 264 грн, витрат на проведення експертизи 6 040,64 грн, витрат на професійну правничу допомогу - 40 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

11 квітня 2023 року від представника ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» - адвоката Кравчука М.О. подав на рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» правомірно користується належними позивачці земельними ділянками, оскільки всі умови договорів оренди та додаткових угод ним виконуються, протягом строку дії цих правочинів з 2013 по 2021 роки ОСОБА_1 отримувала орендну плату, загальний розмір якої за цей час складає 230 828,68 грн.

Відповідач не погоджується з висновком судової почеркознавчої експертизи. Так на думку апелянта цей висновок не може бути належним доказом, оскільки експерт, будучи допитаним в судовому засіданні, не надав пояснень, на підставі чого він дійшов висновку про те, що підпис у додаткових угодах належить не позивачеві, а також чому обрав лише один елемент підпису (літери В) за наявності у підписі ОСОБА_1 п`яти елементів.

Також не погоджується із розміром стягнутих судом першої інстанції витрат на правничу допомогу позивача, вважає їх неспівмірними з предметом спору, складністю справи та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Голівський В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 02 травня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» адвокат Кравчук М.О. вимоги апеляційної скарги на умовах викладеній в ній підтримав, просив задовольнити скаргу.

Представник позивача - адвокат Голівський В.В. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 на праві власності на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку належать земельні ділянки, що розташовані на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області: площею 2,6048 га, кадастровий номер :02:003:0013, площею 2,5107 га, кадастровий номер :02:002:0090, площею 2,7798 га, кадастровий номер :02:002:0091, площею 3,7084 га, кадастровий номер :02:002:0092.

02.08.2012 між ОСОБА_1 та ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» було укладено договори оренди цих земельних ділянок (а.с. 168-169, 178, 181-182, 188, 194-195, 201, 207-208, 214 т. 1), які зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

05.11.2014 до вказаних договорів оренди щодо земельних ділянок, належних позивачеві, укладено додаткові угоди, умовами яких продовжено строк дії договорів оренди, додатково на 5 років строком до 01.08.2022.

Інше речове право право оренди на підставі додаткових угод також зареєстровані, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

В подальшому, 05.01.2016 щодо усіх належних позивачеві земельних ділянок укладено додаткові договори, за умовами яких продовжено строк дії основного Договору оренди до 02.08.2026. Вказані зміни також внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 6960-6963/22-21 від 08.12.2022, проведеної на підставі ухвали суду від 22.09.2022, підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі б/н від 02.08.2012 щодо земельної ділянки, площею 2,6048 га, кадастровий номер :02:003:0013; договорі оренди землі б/н від 02.08.2012 щодо земельної ділянки, площею 2,5107 га, кадастровий номер :02:002:0090, договорі оренди землі б/н від 02.08.2012 щодо земельної ділянки, площею 2,7798 га, кадастровий номер :02:002:0091, договорі оренди землі б/н від 02.08.2012 щодо земельної ділянки, площею 3,7084 га, кадастровий номер :02:002:0092 виконані самою ОСОБА_1 .

Натомість підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» у документах: додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 2,6048 га, кадастровий номер :02:003:0013,

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 2,5107 га, кадастровий номер :02:002:0090,

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 2,7798 га, кадастровий номер :02:002:0091,

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 3,7084 га, кадастровий номер :02:002:0092 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що додаткові угоди та додаткові договори оренди земельних ділянок остання не підписувала, що підтверджено висновком експертизи № 6960-6963/22-21 від 08.12.2022, а відтак такі правочини між ОСОБА_1 та ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» є неукладеними, а належні позивачці земельні ділянки підлягають витребуванню від відповідача. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про державну реєстрацію права оренди на підставі договору, що не укладений, також підлягає скасуванню. На думку суду, обраний позивачкою спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Колегія суддів не може повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Між сторонами виник спір стосовно витребування (повернення) земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Частиною першою статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Аналогічне положення закріплено й у статті 13 Закону України «Про оренду землі».

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц Верховний Суд зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

На підтвердження заявлених позовних вимог про те, що позивач ОСОБА_1 не підписувала додаткові угоди та додаткові договори до договорів оренди землі від 02.08.2021 з ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» позивачем було подано заяву про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, яка задоволена судом.

За результатами проведеної експертною установою почеркознавчої експертизи №6960-6963/22-21 від 08.12.2022, року встановлено, що Підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» у документах:

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 2,6048 га, кадастровий номер :02:003:0013,

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 2,5107 га, кадастровий номер :02:002:0090,

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 2,7798 га, кадастровий номер :02:002:0091,

додатковій угоді №1 від 05.11.2014 та Додатковому договорі №2 від 05.01.2016 щодо земельної ділянки, площею 3,7084 га, кадастровий номер :02:002:0092 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вказаний висновок не може бути належним доказом у справі, оскільки дослідження проведено неповно, з обранням одного елементу підпису позивача замість наявних п`яти, а тому негативні категоричні висновки експертизи стосовно справжності підписів ОСОБА_4 вважає недостатньо обґрунтованими.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою -якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Згідно зі статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Так, висновок експертів № 6960-6963/22-21 від 08.12.2022, за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи є категоричним, містить чітку та однозначну відповідь на поставлені судом питання.

Судова експертиза у цій справі проведена атестованими судовими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такої експертизи, при цьому висновок експертизи відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зроблених висновків, узгоджуються з іншими доказами, які надані у цій справі.

Експерти були повідомлені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок відповідно до статей 384, 385 Кримінального кодексу України. Порушень порядку призначення і проведення експертизи також не встановлено, а твердження сторони відповідача про сумніви щодо правильності висновку експертів не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів звертає увагу, що вказуючи на необґрунтованість висновку експертизи, апелянт не наводить жодних аргументів на підтвердження цього, а обмежився лише загальними фразами, не наводить конкретних порушень методичних рекомендацій і яких саме.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновок експертів чи доводили наявність орендних відносин із позивачем, відповідачами не надано. Клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не заявляло.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» правомірно користується належними позивачці земельними ділянками, оскільки протягом строку дії спірних правочинів з 2013 по 2021 роки ОСОБА_1 отримувала орендну плату є безпідставними.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 стверджувала, що не підписувала із відповідачем жодних додаткових угод та договорів до договору оренди від 02.08.2012, і у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що довідка про начебто виплату їй орендної плати заперечується нею.

Враховуючи ці заперечення, довідка ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» № 05 від 10.01.2022 про те, що ним була нарахована та виплачена орендна плата за землю за період з 2013 року до 2021 року, не є беззаперечним доказом отримання орендної плати позивачем, оскільки вона створена (видана) відповідачем, підписів отримувача не містять, а сторона позивача заперечує такі обставини. Крім того, відомості про перерахування позивачеві орендної плати поштовими переказами через відділення Укрпошти в матеріалах справи відсутні.

Отже, довідка № 05 від 10.01.2022 на яку посилається відповідач, не є таким доказом в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки дані докази свідчать лише про нарахування позивачеві орендної плати, а не фактичне отримання останньою вказаних коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц зазначила наступне: «Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

З огляду на встановлені у цій справі обставини не підписання позивачем додаткових угод та додаткових договорів до договору оренди землі від 02 серпня 2012 року, відсутність достовірних доказів щодо отримання нею орендної плати на підставі цих правочинів, волевиявлення сторони орендодавця на надання належних їй земельних ділянок у користування ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» на строк до 02 серпня 2026 року не підтверджено ні особистим підписом, ні її діями по отриманню орендної плати.

Таким чином, матеріали справи не містять, а відповідач в порядку статті 81 ЦПК України не надав належних, допустимих та достовірних доказів отримання позивачем орендної плати за землю, погодження усіх істотних умов та виконання стороною позивача додаткових угод та додаткових договорів до договору оренди землі від 02.08.2012 року.

Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В справі до розглядається апеляційний суд вбачає підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона не підписувала додаткових угод та додаткових договорів від 05 листопада 2014 року та від 05 січня 2016 року до договору оренди землі від 02.08.2012 року, вони є неукладеними, а тому такі земельні ділянки безпідставно перебувають у фактичному користуванні відповідача і мають бути повернуті їй як власнику, незважаючи на те, що у прохальній частині позову позивач просила витребувати земельні ділянки.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване у належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала: «Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.» (пункт пункті 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 не підписувала додаткові угоди та додаткові договори від 05 листопада 2014 року та від 05 січня 2016 року до договору оренди землі від 02.08.2012 року, тобто не виявляла свою волю до вчинення даного правочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що така угода є неукладеною, проте оцінюючи правильність обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції припустився помилки та невірно визначив і застосував норми матеріального права, які не підлягали до застосування, зокрема, неправильно визнав ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) наголошено на тому, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: «При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець посилається саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосовувати для вирішення спору.

Задовольняючи позов на підставі обраного позивачем неефективного способу захисту, суд першої інстанції не врахував, що звертаючись до суду, позивач свої вимоги обґрунтовував фактичною відсутністю договірних відносин між ним та відповідачем, при цьому просив усунути перешкоди у користуванні його власністю, хоча і посилався на положення статті 387 ЦК України.

Однак саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з тих фактів, що установлені під час розгляду справи, та визначити, яке саме імперативне правило підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому обґрунтування позову не перешкоджало суду першої інстанції застосувати відповідні норми права.

В Главі 29 Цивільного Кодексу України закріплено засади захисту права власності.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним (спосіб захисту, який використовується при позбавленні власника права володіння майном).

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (такий спосіб захисту застосовується від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, колегія суддів вважає усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом повернення такої земельної ділянки на підставі статті 391 ЦК України.

Крім того, звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 просила суд зокрема скасувати державну реєстрацію права оренди вказаних земельних ділянок, що здійснена на підставі договору оренди землі від 02 серпня 2012 року та додатковими угодами від 05 листопада 2014 року та від 05 січня 2016 року між нею ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» та проведена про що у Державному реєстрі земель вчинено записи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній із 16 січня 2020 року до 26 липня 2022 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної правової норми в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі, на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції (до 16 січня 2020 року), яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права за відповідачем є правомірним та ефективним способом захисту прав позивача з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому ці вимоги є також обґрунтованими.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у справі № 746/56/22 (постанова від 24 січня 2024 року).

Слушними є доводити апеляційної скарги в частині розміру витрат на правову допомогу адвоката, понесених позивачем.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено матеріалами справи 25 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Голівським Вадимом Валерійовичем укладено чотири договори № 007/21, № 008/21, № 009/21 та № 010/21 про надання правової допомоги при вирішенні питання щодо визнання недійсним або таким, що неукладений договору (договорів) оренди земельної ділянки. Предметом кожного договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , тобто одній особі, є належні їй чотири земельні ділянки з окремими кадастровими номерами, що свідчить про предметну спільність цих договорів.

Водночас до Погребищенського районного суду Вінницької області стороною позивача подано одну позовну заяву з вимогами про витребування чотирьох земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Зазначена вимога розглянута і вирішена судом першої інстанції в одному провадженні.

З огляду на вказане, взявши до уваги характер правовідносин що виникли між сторонами, обсяг наданих позивачеві послуг, заперечення сторони відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципу пропорційності, колегія суддів прийшла до висновку, що стягненню на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідності процесуальних дій.

Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини другої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням встановлених по справі обставин та вимог цивільного процесуального закону, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР» адвоката Кравчука Михайла Олександровича задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року в частині позовних вимог про витребування земельної ділянки , скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР» повернути ОСОБА_1 земельні ділянки:

-кадастровий номер :02:003:0013, площею 2,6048 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області);

-кадастровий номер :02:002:0090, площею 2,5107 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області);

-кадастровий номер :02:002:0091, площею 2,7798 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області);

-кадастровий номер :02:002:0092, площею 3,7084 га, на території Ширмівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (Погребищенської МТГ Вінницького району Вінницької області).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГНЕТ-ЦЕНТР» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 7 264 грн, витрат на проведення експертизи в сумі 6 040 грн 64 коп., а також витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн, а всього 23 304 грн. 64 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29.02.2024

Головуючий І.М. Стадник

Судді Т.Б. Сало

В.В. Сопрун