Справа № 690/678/23
Провадження № 2/690/37/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2024 року м. Ватутіне

Ватутінський міський суд Черкаської області

у склад: головуючого-судді Здоровило В.А.

за участю секретаря Мельник С.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

під час відкритого судового засідання цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Василенко Т.В. в судовому засіданні уточнили позовні вимоги та просять суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 11.10.2023 та зареєстрованого в реєстрі за № 4572 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Кравчук Т.І., посилаючись на те, що ОСОБА_3 з дня його народження та по даний час постійно проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала його батькові ОСОБА_5 .. Він та його сім`я постійно піклувалися про батька, так як в силу свого віку він дуже хворів, забував про події, які навколо відбуваються. Він проживаючи в квартирі сплачував комунальні послуги та всі необхідні рахунки, проводив ремонтні роботи в квартирі. Пізніше батько перейшов проживати в свою хату в с. Юрківка, Звенигородського р-ну, Черкаської обл., оскільки хотів проживати окремо, він постійно привозив йому продукти харчування. Його брат ОСОБА_4 понад 15 років не приїздив ні до нього, ні до батька, не піклувався про батька, а в жовтні поточного року з`явився брат та почав розповідати, що хоче забрати батька до себе, почав вимагати щоб він віддав всі документи на батьківську хату, квартиру, на земельний пай, а його з дружиною виганяв з квартири, влаштовував скандали. Брат не дає йому спілкуватися з батьком, відібрав у нього телефон та не підпускає його до нього. 10.10.2023 його, його дружину та дочку було виписано з квартири, а 11.10.2023 квартиру батько подарував братові. Батько в силу свого віку не розуміє своїх вчинків та дій, а його брат обманним шляхом змусив його підписати договір дарування, в силу свого безпорадного стану він не розумів який насправді документ підписав, а тому він і змушений звернутись із вказаним позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат Терещенко Р.В. просять в позові відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Брат та його сім`я проживали у квартирі разом з батьком, який в силу свого похилого віку потребував допомоги, однак його брат не виконував свої зобов`язання та не надавав батькові належного догляду, він зловживав алкогольними напоями та залишив батька на призволяще, забирав у нього пенсію, не давав продукти харчування, батько змушений був жебрувати та просити допомоги у сторонніх людей. Після того як він дізнався в якому стані перебуває батько, він забрав його до себе додому, надавши належний йому догляд. Батько сам запропонував подарувати йому квартиру та 11.10.2023 уклав договір дарування квартири у нотаріуса. При цьому він перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті та розумів значення своїх дій.

Відповідач ОСОБА_5 просить в позові відмовити, посилаючись на те, що він будучи власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 подарував вказану квартиру своєму синові ОСОБА_4 в здоровому розумі та ясній пам`яті, при цьому розумів значення своїх дій, оскільки його другий син ОСОБА_3 не надавав йому належного догляду, вживав алкогольні напої та залишив його на призволяще.

Суд, заслухавши сторони, їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Судом встановлено, що 11.10.2023 між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, без будь-якого примушення як фізичного так і морального, був укладений договір дарування квартири, який був посвідчений 11.10.2023 приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Кравчук Т.І та зареєстрований в реєстрі за № 4572 (а.с. 58-60).

Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_5 подарував та передав безоплатно у власність ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 ..

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 11.10.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.42).

Так, за правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відповідачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік відповідача, його стан здоров`я; наявність у відповідача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження відповідачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3 здійснював належний догляд за своїм батьком ОСОБА_5 , забезпечував його всім необхідним, продуктами харчування.

Допитані в судовому засіданні свідки сторони відповідачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_4 забрав свого батька ОСОБА_5 до себе, оскільки його син ОСОБА_3 не здійснював належного догляду за батьком. На даний час ОСОБА_4 піклується про свого батька, здійснює за ним належний догляд.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи.

Захищене ст. 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду.

В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 ст. 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, за результатами розгляду даної справи, суд вважає, що позивачем жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено наявність у сукупності обставин про те, що на час укладання оспорюваного договору дарування квартири 11.10.2023 його батько ОСОБА_5 за станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій.

Сам по собі факт наявності в дарувальника захворювань та його похилий вік не можуть свідчити про укладення ним договору дарування під впливом помилки та не є підставою для визнання цього договору недійсним (постанова Верховного Суду від 04.05.2020 року у справі № 633/268/17).

Окремо суд звертає увагу на те, що в п. 5 договору дарування від 11.10.2023 зазначено: «сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому».

Отже, відповідач ОСОБА_5 мав намір на укладення договору дарування, при посвідченні договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_5 .. Також встановлено, що він діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає договір дарування, безоплатно своєму синові ОСОБА_4 ..

Дані факти ОСОБА_5 свідомо підтвердив в ході судового розгляду. Сумнівів у суду щодо психічного розладу та дієздатності ОСОБА_5 не виникло.

Таким чином суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем ОСОБА_3 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування його батько ОСОБА_5 помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, ОСОБА_5 усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

На підставі наведеного, ст. 203, 215, 233, 328, 717-722 ЦК України та керуючись ст. 12-13, 81, 82, 89, 141, 211, 223, 259, 264-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий В.А. Здоровило

Повний текст рішення виготовлено 29 лютого 2024 року.