Дата документу 07.02.2024 Справа № 334/4611/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4611/23 Головуючий у 1 інстанції Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/314/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» про скасування наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати,

В С Т А Н О В И ЛА:

12.06.2023р. позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Бахмут М.С. звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище», в якому просила поновити строк оскарження наказу Закладу від 11.04.2022р. про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 11.04.2022р. на період військових дій, визнати вказаний наказ незаконним та скасувати, стягнути з Закладу судові витрати.

Позов мотивує тим, що вона з 04.09.2020р. працювала в Закладі кухарем. Починаючи з 11.04.2022р. відповідач перестав виплачувати їй заробітну плату. В травні 2023 р. вона через свого представника звернулась до відповідача із запитом щодо виплати заробітної плати і згідно листів №60 від 28.05.2023р. та №63 від 26.05.2023р. дізналась, що з 11.04.2022р. перебуває у відпустці без збереження заробітної плати. Однак жодних заяв про надання такої відпустки вона відповідачу не писала, копію наказу не отримувала і з ним не була ознайомлена. Діючим законодавством передбачена можливість надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати протягом періоду дії воєнного стану без обмеження строку, але така відпустка надається в інтересах працівника та за його бажанням, а не з ініціативи роботодавця. Таким чином, наказ про надання їй з 11.04.2022р. відпустки без збереження заробітної плати є незаконним, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з цим позовом. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 21000,00грн.

Просила суд скасувати наказ Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» від 11.04.2022р. в частині надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати.

Стягнути з Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» на користь ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 21 000,00грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.06.2023р. вказаний позов переданий на розгляд за підсудністюдо Хортицького районного суду м.Запоріжжя.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2023 року у цій справі позовні вимоги задоволено повністю.

Скасовано наказ Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» від 11.04.2022р. в частині надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати.

Стягнуто з Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище на користь судовий збір в розмірі 1073,60грн.

Стягнуто з Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училищена користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державний навчальний заклад «Михайлівське вище професійне училище» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у зв`язку з захопленням силами російської федерації адміністративної будівлі та споруди ДНЗ «Михайлівське ВПУ», відповідач не має можливості надати суду докази правомірності видачі наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 , окрім цього, відповідач посилається на сплив строків звернення безпосередньо до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

05 лютого 2024 року від представника скаржника до апеляційного суду надійшла заява про проведення апеляційного розгляду за відсутності представника апелянта.

Позивач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За приписами частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 займає посаду кухаря в ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» з 04.09.2020р. по т.ч. (арк..14-16), що сторонами не оспорюється.

Згідно з інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 страхувальником ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище», ЄРДПОУ 02544106, починаючи з травня 2022р. відсутні. За квітень 2022р. містяться відомості про нараховану заробітну плату в сумі 8091,18грн. за 30 днів перебування у трудових відносинах та сплату страхових внесків (арк..18).

Згідно із Статутом ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище», затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України №541 від 31.05.2018р, (арк.71-85) заклад є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в банках та органах Державної

казначейської служби, адреса розташування закладу: Запорізька обл., смт.Михайлівка, вул.Центральна, б.2. Головним завданням закладу є забезпечення права громадян на професійну (професійно-технічну) освіту. Керівництво діяльністю закладу здійснює директор, який, крім іншого, призначає на посади та звільняє з посад працівників училища, визначає їх функціональні обов`язки, видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження (арк..68-69,71-85).

Згідно з відповіддю Директорату професійної освіти Міністерства освіти і науки від 25.05.2023р. на запит адвоката Бахмута М.С. - за наданою Департаментом освіти та науки Запорізької обласної військової адміністрації з 11.04.2022р. ОСОБА_1 на підставі особистої заяви перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на невизначений строк. Надати підтверджуючі документи наразі нема змоги, оскільки з 11.05.2022р. доступ до адмінбудівлі закладу та документації відсутній, територія Михайлівської громади є тимчасово окупованою територією. Місце перебування самої ОСОБА_1 з квітня 2022р. по теперішній час невідоме, до адміністрації закладу вона не зверталась, жодних зав від неї не надходило (арк..19).

Згідно відповіді ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» №63 від 26.05.2023р. на заяву адвоката ОСОБА_2 - ОСОБА_1 з 11.04.2022р. перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на невизначений строк. Надати підтверджуючі документи на даний час неможливо, оскільки кадрова документація залишилась на тимчасово окупованій території (арк..20).

Листом ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» №65 від 17.05.2022р. за підписом директора Удовіченко К.В. повідомлено Департамент освіти та науки Запорізької обласної військової адміністрації про те, що 11.05.2022р. заклад, що розташований за адресою: Запорізька обл., смт.Михайлівка, вул.Центральна, б.2. було захоплено військами рф (арк..53).

Згідно довідки ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» №169 від 19.09.2023р. за підписом директора Удовіченко К.В. нарахування профспілкових внесків із заробітної плати працівників закладу було припинено з квітня 2022р. Причина: перебування закладу на окупованій військами рф території (арк..70).

Відповідно до ст.43,45 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60, 61,62,63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р., в Україні введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією рф проти України, який діє до теперішнього часу.

Згідно з п.3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15.03.2022р. прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX (набрав чинності 24.03.2022р.), який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які

працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Ч.2 ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з ст.7 вказаного Закону у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Згідно з ч.2 ст.84 КЗпП, ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік.

Згідно з п.2 Прикінцевих положень КЗпП України (в редакції Закону №2136-IX від 15.03.2022р.) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Зокрема, згідно з ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд першої інтаснції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню.

Ухвалюючи це рішення, суд виходив з того, що оформлення відпусток без збереження заробітної плати, передбачених ст.25,26 Закону України «Про відпустки» є правом, а не обов`язком працівника. При цьому, надання відпусток, передбачених ст.25 Закону України «Про відпустки» здійснюється роботодавцем в обов`язковому порядку за ініціативою працівника, а надання відпусток, передбачених ст.26 цього Закону - за згодою сторін.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» було запроваджено додаткову підставу надання відпустки без збереження зарплати, а саме ч.3 ст.12 вказаного Закону передбачено, що на період дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки».

Цей вид відпустки не є обов`язковим, головною умовою надання такої відпустки є ініціатива працівника, а не ініціатива роботодавця. Це означає, що без бажання працівника отримати відпустку без збереження зарплати, яке виражається у вигляді особисто поданої заяви, роботодавець не має права виносити наказ. При цьому, роботодавець не може примусити працівника написати таку заяву та піти у неоплачувану відпустку.

Надання відпустки без збереження зарплати оформлюється відповідним наказом уповноваженої особи роботодавця з дотриманням типової форми, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці", що фактично є вираженням згоди роботодавця як обов`язкової умови надання відпустки згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки».

За доводами відповідача з 11.04.2022 р. по теперішній час ОСОБА_1 за особистою заявою перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на невизначений строк, яка надана їй відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на підставі відповідного наказу відповідача.

Разом з тим, відповідач не надав суду доказів на підтвердження цієї обставини, а саме особистої заяви ОСОБА_1 про надання їй такої відпустки та копії відповідного наказу з відомостями про те, що позивачка була ознайомлення з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, такі документи у відповідача на цей час відсутні, оскільки залишились в адміністративній будівлі закладу, яка розташована на тимчасово окупованій території та з травня 2022р. захоплена військовими рф.

Однак, зазначене не звільняє відповідача від обов`язку довести правомірність надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану, враховуючи, що особисті заяви працівників про надання відпусток та відповідні накази повинні обов`язково зберігатися роботодавцем, останній в силу вимог ч.12 ст.10 Закону України «Про відпустки» зобов`язаний вести їх облік.

Ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надає право роботодавцю у період дії воєнного стану самостійно визначати порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів, але за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

Жодних відомостей про те, що уповноваженими посадовими особами відповідача після тимчасової окупації смт. Михайлівка вчинювались певні заходи щодо збереження кадрової документації, виключення доступу до неї окупаційними військами рф та забезпечення обліку виконаної працівниками роботи, їх оплати праці суду не надано.

Отже, відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів правомірність видачі ним наказу про надання позивачці з 11.04.2022р. відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану, а саме те, що вона добровільно, з власної ініціативи звернулась до нього з відповідною заявою, така заява ним була погоджена шляхом видачі належним чином оформленого наказу, з яким позивачка була ознайомлена.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішеннм суду першої інстанції, на підставі наступного.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України).

Так,згідно ст. 84 КЗпП України в випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

Закон України «Про відпуски» більш детальніше регулює питання щодо надання відпусток без збереження заробітної плати.

Положеннями вказаного закону передбачено надання працівнику двох видів відпусток без збереження заробітної плати, а саме:

-відпустка, що надається працівникам в силу суб`єктивного права, що належить їм за законом, тобто в обов`язковому порядку (ст. 25 Закону України «Про відпустки»),

-відпустка, що надається за погодженням сторін (ст. 26 Закону України «Про відпустки»).

Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом.

Як зазначено у листі Міністерства соціальної політики України від 19 вересня 2013 року № 416/13/116-13 «Про надання роз`яснень», відпустка без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов`язковому порядку (стаття 25 Закону), та відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін (стаття 26 Закону) надаються лише за бажанням працівника, а не з ініціативи роботодавця.

Крім того, відповідно до статті 1 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності і діє з 24 березня 2022 року (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин), цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Як передбачено статтею 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин) у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні.

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 ЗУ «Про відпустки».

Отже, оформлення відпусток без збереження заробітної плати, передбачених статтями 25, 26 Закону України «Про відпустки» є правом, а не обов`язком працівника. При цьому, надання відпусток, передбачених статтею 25 ЗУ «Про відпустки» здійснюється роботодавцем в обов`язковому порядку за ініціативою працівника, а надання відпусток, передбачених статтею 26 вищезгаданого закону, здійснюється за згодою сторін.

Таким чином, виходячи з викладеного, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати здійснюється в інтересах саме працівників та за їх бажанням, а не з ініціативи роботодавця.

Скаржником не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження бажання саме працівника отримання відпустки без збереження заробітної плати, що надає колегії суддів підстави вважати, що позовні вимоги про визнання наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Посилання апелянта на сплив строків звернення безпосередньо до суду із заявою про вирішення трудового спору, колегією суддів спростовується наступним.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.234 КЗпП ( в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

При цьому, на момент винесення оскаржуваного наказу і до 19.07.2022р. (коли набув чинності Закон №2352-IX від 01.07.2022) редакція ст.234 КЗпП передбачала, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Діюче законодавства не містить переліку поважних причин для поновлення строку звернення до суду з позовом/заявою про вирішення спору. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне звернення до суду.

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, судам необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

За загальним правилом, виникнення у працівника права звернення до суду про вирішення трудового спору пов`язується з моментом, коли він дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з матеріалами справи про перебування позивачки у відпустці без збереження заробітної плати на невизначений строк з 11.04.2022р. позивачка та її представник дізналися в травні 2023р. З позовом позивачка в особі свого представника звернулась до суду 12.06.2023р.

Скаржником не надано жодних доказів, що позивачка була ознайомлена з наказом про надання відпустки без збереження заробітної плати.

Що саме по собі також є порушенням норм трудового законодавства, оскільки працівник має бути ознайомлений з відповідним наказом у встановлені терміни.

Доводи скаржника про неможливість надання доказів, у зв`язку з захопленням силами російської федерації адміністративної будівлі та споруди ДНЗ «Михайлівське ВПУ», відповідач не має можливості надати суду докази правомірності видачі наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 , колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки сам факт захоплення адміністративної будівлі не може бути підставою для звільнення від процесу доказування, доводи апеляційної скарги мають бути підтверджені відповідними доказами та не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Не потребує доказування факт збройної агресії російської федерації проти України та окупацію територій, які визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких

ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Проте, він не може підтверджувати факт неможливість надання доказів апелянтом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивачі або інші особи повинні довести, що їх діями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказів зазначеними особами до суду не надано.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними доказами.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які

існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді: