Провадження № 2/760/2716/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» /далі - АТ «КБ «Приватбанк»/ (; адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) до ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

25.11.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 15.11.2022, за підписом представника позивача - адвоката Будьонного В.С. (діє на підставі ордеру), в якій ставиться питання про:

- вилучення у ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» транспортного засобу Citroen CS5, 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 ; номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ;

- стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» 20 531,36 грн заборгованості, яка складається з: 4 233,32 грн - заборгованості за лізинговими платежами, яка виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу в рахунок компенсації вартості предмета лізингу, 8 409,12 грн - відсотків за користування предметом лізингу, 7 888,92 грн - заборгованість за страховою винагородою, а разом 20 531,36 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 06.12.2022.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі.

Відповідь на такий запит надійшла до суду 09.03.2023, при цьому за змістом такої відповіді Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повідомив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проте з 05.09.2022 його знято з реєстрації.

03.02.2023 до суду надійшла заява представника позивача в якій в порядку ст. 49 ЦПК України ставиться питання про зменшення позовних вимог та позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за лізинговими платежами яка виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу у розмірі 4 233,32 грн в рахунок компенсації вартості предмета лізингу, 8 409,12 грн відсотків за користування предметом лізингу, 7 888,92 грн - заборгованість за страховою винагородою, а разом 20 531,36 грн, а також понесені позивачем судові витрати;

- повернути надлишково сплачений збір у розмірі 2 281,97 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Обґрунтування позову

В обґрунтування позову, зокрема, вказується, що 24.06.2020 між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» було укладено договір фінансового лізингу автомобіля № КІН0А!00000050 (далі - Договір лізингу), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською О.В. та зареєстрований у реєстрі під № 648, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Автомобіль Citroen CS5, 2012 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 (п. 2.2 Договору лізингу).

Звертається увага на те, що п.п. 6.2.2 та 6.2.3. Договору лізингу на Лізингоодержувача було покладено зобов`язання сплатити Лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмета лізингу, відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу, а також сплатити винагороду за користування предметом лізингу відповідно до Графіку та п. 14.3. цього договору.

При цьому, зауважується, що відповідно до п. 6.3.3. Договору лізингу Лізингодавець має право відмовитись від цього договору шляхом дострокового розірвання у випадках передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п.п. «а» п. 8.1. Договору лізингу для цілей цього договору подією дефолту є, зокрема, затримання сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів або інших платежів частково або в повному обсязі щонайменше на один календарний місяць.

Як стверджує позивач, 30.06.2020 Лізингодавець та Лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу. Відповідно до Договору лізингу починаючи з липня 2020 року Лізингоодержувач повинен був кожного місяця сплачувати загальний лізинговий платіж у розмірі 5 210,02 грн. Останній лізинговий платіж Лізингоодержувач здійснив 27.01.2022. Після цього лізингові платежів відповідачем не вносилися.

Зі слів позивача, у зв`язку із затримкою відповідачем лізингових платежів більше ніж на один календарний місяць, позивачем було направлено Лізингоодержувачу повідомлення про настання події дефолту, поштове відправлення з вказаним повідомленням було повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання.

З цього приводу позивач наголошує, що відповідно до п. 13.8. Договору лізингу будь-яке повідомлення повинно бути адресовано одержувачу на його адресу, що вказана нижче, або за іншою адресою, який може час від часу повідомляти в письмовій формі одержувачем відправнику як адреса одержувача. Для доказу вручення повідомлення або документа буде достатнім довести, що доставка була здійснена особисто або що конверт, що містить повідомлення або документ, мав вірно вказану адресу і був відправлений.

Разом з тим, в позові зазначається, що повідомлення про настання події дефолту було направлено позивачем на адресу відповідача, яка зазначена у Договорі лізингу.

Водночас, зауважується, що відповідно до п. 8.2.5 Договору лізингу, якщо Лізингоодержувач не усунув Подію Дефолту та не здійснив повне погашення заборгованості за Договором протягом 30 календарних днів з моменту виникнення Події Дефолту, Сторони погодили, що Лізингодавець має право згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України здійснити одностороннє розірвання Договору. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання Договору не звільняє Лізингоодержувача від відповідальності за порушення зобов`язань за цим Договором..

Як вважає позивач, відповідно до Повідомлення про настання події дефолту від 24.05.2022 договір лізингу № К1Н0АІ00000050 від 24.06.2020 вважається розірваним з 24.06.2022.

При цьому, позивач наголошує, що станом на 15.11.2022 предмет лізингу Лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу позивачу не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив.

Таким чином, на думку позивача, Банк має право на отримання заборгованості з лізингових платежів, яка виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу у розмірі 4 233,32 грн в рахунок компенсації вартості предмета лізингу, 8 409,12 грн відсотків за користування предметом лізингу, 7 888,92 грн - заборгованість за страховою винагородою, а разом 20 531,36 грн.

Щодо правової позиції відповідача

Станом на день винесення рішення відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особі - відповідача.

З довідки Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проте з 05.09.2022 його знято з реєстрації (а.с. 85).

За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд надіслав копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів на останню відому адресу реєстрації відповідача. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повернулися до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 88).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача про розгляд даної справи, 12.04.2023 зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 90; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1408990/).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

24.06.2020 між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» було укладено договір фінансового лізингу автомобіля № КІН0А!00000050 (далі - Договір лізингу), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською О.В. та зареєстрований у реєстрі під № 648, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Автомобіль Citroen CS5, 2012 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 (п. 2.2) /а.с. 16-19/.

За змістом п.п. 2.3, 14.2 Договору лізингу строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п. 14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу.

Відповідно до п. 4.1 Договору лізингу сплата лізингоодержувачем винагороди за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п. 14.3. договору у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році.

Згідно з п.п. 6.2.2 та 6.2.3 Договору лізингу на Лізингоодержувач взяв на себе обов`язок сплатити Лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмета лізингу, відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу, а також сплатити винагороду за користування предметом лізингу відповідно до Графіку та п. 14.3. цього договору.

У п. 14.3 Договору лізингу сторони погодили, що лізингові платежі включають в себе: платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з Додатком 2; винагороду за користування предметом лізингу в розмірі 14,1% річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу; платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком 2.

При цьому, у п. 14.5 Договору лізингу сторони домовились, що сплату лізингових платежів Лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок № НОМЕР_4 .

У п. 6.3.3. Договору лізингу сторони передбачили право Лізингодавця відмовитись від цього договору шляхом дострокового розірвання у випадках передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п.п. 1 п. 8.1 Договору лізингу для цілей цього договору подією дефолту є, зокрема, прострочення виконання фінансових зобов`язань щ Договором 30 днів.

Згідно з п.п. 8.2.1, 8.2.2 Договору-лізингу у разі настанні події дефолту Лізингодавець надає Лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та вимогу про повернення предмета лізингу. У повідомленні про дефолт зазначається дата одностороннього розірвання Договору у разі не усунення Лізингоодержувачем Полії Дефолту протягом 30 календарних днів з моменту виникнення Події Дефолту. В разі настання події Дефолт, Лізингоодержувач зобов`язаний доставити предмет лізингу за адресою та в строк визначені Лізингодавцем в повідомленні про Дефолт.

У п. 8.2.5 Договору лізингу, якщо Лізингоодержувач не усунув Подію Дефолту та не здійснив повне погашення заборгованості за Договором протягом 30 календарних днів з моменту виникнення Події Дефолту, сторони погодили, що Лізингодавець має право згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України здійснити одностороннє розірвання Договору. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання Договору не звільняє Лізингоодержувача від відповідальності за порушення зобов`язань за цим Договором.

30.06.2020 сторони підписали акт приймання-передачі предмету лізингу (а.с. 21).

Вбачається, що відповідно до умов Договору лізингу починаючи з липня 2020 року Лізингоодержувач повинен був кожного місяця сплачувати загальний лізинговий платіж у розмірі 5 210,02 грн (а.с. 19, зворотній бік).

Як вбачається з виписки за період з 23.06.2020 по 31.10.2022 (а.с. 27-51) останній лізинговий платіж Лізингоодержувач здійснив 27.01.2022. Після цього лізингові платежів відповідачем не вносилися.

У зв`язку із затримкою відповідачем лізингових платежів більше ніж на один календарний місяць, 01.06.2022 позивачем було направлено Лізингоодержувачу повідомлення про настання події дефолту на адресу відповідача, яка зазначена у Договорі лізингу (а.с. 23-25).

За змістом до Повідомлення про настання події дефолту від 24.05.2022 договір лізингу № К1Н0АІ00000050 від 24.06.2020 року вважається розірваним з 24.06.2022.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Договором лізингу станом на 31.10.2022 залишок вартості предмета лізингу становить 112 997,07 грн, в т.ч. несплачене відшкодування частини вартості предмета лізингу за фактичний строк користування - 4 233,32 грн, заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу - 8 409,12 грн, заборгованість за страховою винагородою - 7 888,92 грн, загальна заборгованість за користування предметом лізингу - 20 531,36 грн (а.с. 26).

Як стверджує позивач, предмет лізингу Лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу позивачу не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно з ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (ч. 1 ст. 798 ЦК України).

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

За змістом ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, що діяла на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі. Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право, серед іншого, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках; стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Частиною 1 статті 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, користуючись предметом лізингу, не виконував належним чином умови Договору лізингу, допустив порушення покладених на нього зобов`язань щодо своєчасної сплати лізингових платежів, що є подією дефолту, не повідомив про відмову від договору лізингу в односторонньому порядку у встановлені законом строки, на повідомлення про настання події дефолту жодним чином не зреагував, прострочену заборгованість не сплатив, не сплачує лізингові платежі, що призвело до розірвання договору лізингу позивачем 24.06.2022 в односторонньому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, за відповідачем станом на станом на 31.10.2022 рахується заборгованість за Договором лізингу у розмірі 20 531,36 грн, в т.ч. заборгованість за лізинговими платежами яка виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу у розмірі 4 233,32 грн в рахунок компенсації вартості предмета лізингу, 8 409,12 грн відсотків за користування предметом лізингу, 7 888,92 грн - заборгованість за страховою винагородою.

Відповідач доводів позивача про таку заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості за Договором лізингу та/або повернення позивачу предмет лізингу не подав.

Натомість позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Оскільки матеріали справи не містяться доказів, які б свідчили про те, що відповідач сплатив прострочену заборгованість та/або повернув позивачу предмет лізингу, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судового збору

Матеріали справи містять платіжне доручення від 10.11.2022 про сплату судового збору за подання позову у даній справі у розмірі 4 762,97 грн (а.с. 69).

Відповідно до ч. 3 ст. 176 ЦПК України у разі зменшення розміру позовних вимог питання про повернення суми судового збору вирішується відповідно до закону.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на те, що судом з урахуванням приписів ст.ст. 13, 49 ЦПК України дану справу розглянуто з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, після чого ціна позову становить 20 531, 36 грн, позивачу з Державного бюджету України підлягає поверненню надлишково сплачений судовий збір у розмірі 2 281,97 грн.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 481,00 грн судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» (; адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50):

-20 531,36 грн (двадцять тисяч п`ятсот тридцять одна гривня тридцять шість копійок) заборгованості за договір фінансового лізингу автомобіля від 24.06.2020, в т.ч. 4 233,32 грн за лізинговими платежами в рахунок компенсації вартості предмета лізингу, 8 409,12 грн - відсотки за користування предметом лізингу, 7 888,92 грн - заборгованість за страховою винагородою;

- 2 481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня) судового збору.

Повернути акціонерному товариству «Комерційний Банк «ПриватБанк» (; адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) з державного бюджету надлишково сплачений судовий збір у розмірі 2 281,97 грн (дві тисячі двісті вісімдесят одна гривня дев`яносто сім копійок).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич