№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6938/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М., у цивільній справі № 760/15596/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Зазначав, що з 19 лютого 1993 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2020 року. За час спільного життя ними було набуто у власність квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що частину спільного майна подружжя вже було поділено між ними на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року (справа № 362/6631/17). Проте, при розгляді даної справи судом не було враховано, що у спільній власності подружжя також наявна вищевказана квартира. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилалася на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що за час перебування у шлюбі між ним та ОСОБА_2 було набуто у спільну власність квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, на час звернення до суду з даним позовом йому не було відомо, що право власності на цю квартиру відповідачка набула в порядку приватизації. Разом з тим, звертає увагу на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року у справі № 362/6631/17 за позовом ОСОБА_2 до нього вже було здійснено поділ їх спільного майна. Зокрема, вказаним рішенням було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та яка була ним також набута у власність під час шлюбу в порядку приватизації. Відтак, враховуючи зміст рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року відносно поділу земельної ділянки, статус спільного сумісного майна подружжя підлягає розповсюдженню і на спірну квартиру, оскільки правовідносини, які мають ідентичні обставини виникнення, однакові сторони та аналогічний зміст, не можуть бути врегульовані у різний спосіб.

Адвокат Ракоц І.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів позивача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Логінов К.Е. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Ракоц І.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 лютого 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Васильківського міскрайонного суду Київської області від 17 березня 2020 року (а.с. 10-11).

Рішенням Васильківського міскрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року у справі № 362/6631/17, було здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12-14).

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не була предметом поділу майна подружжя у вказаній справі № 362/4211/19.

Судом також встановлено, що 25 січня 1989 року виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Києва було видано ордер на житлове приміщення №5386 Серії Б ОСОБА_2 з сім`єю у складі трьох осіб (син - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4 ) на зайняття жилого приміщенні площею 29,6 кв.м., а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 34).

06 вересня 2006 року Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації було видано свідоцтво право власності відповідно до якого квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках у порядку приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 33).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що на спірну квартиру не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, а тому остання не підлягає поділу між позивачем та відповідачем, оскільки поділу між подружжям підлягає лише те майно, яке належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Водночас, в силу вимог ч. 5 ст. 61 СК України, в редакції, що була чинною в період з 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була приватизована ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_4 06 вересня 2006 року (а.с. 33).

Тобто, вказана квартира не була набута у період з 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно, а відтак, відповідно до положень ст. 57 СК України не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 безпідставно заявлено позовні вимоги про визнання вищевказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя, а також визнання за ним права власності на 1/2 частку цієї квартири.

Посилання ОСОБА_1 на рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року у справі № 362/6631/17, яким було здійснено поділ його спільного майна з ОСОБА_2 , зокрема, було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та яка була також набута у власність позивача під час шлюбу в порядку приватизації, є безпідставними, оскільки вказане рішення суду не має преюдиційного значення при вирішенні спору у даній справі.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, адже останні зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді