Дата документу 28.02.2024
Справа № 501/4500/23
28 лютого 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
відповідача: ОСОБА_1 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1
предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості за кредитним договором,
І. Виклад позиції позивача та відповідача.
ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 27.10.2023 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , згідно якогопросить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 81 986,30 грн., з яких:
- сума кредиту - 25 000,00 грн.;
- сума процентів за користування кредитом - 48 450,00 грн.;
- інфляційні втрати - 6 169,80 грн.;
- 3 % річних - 2 365,50 грн.
Також, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 28.01.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (надалі позивач) та ОСОБА_1 (надалі відповідач) укладено кредитний договір №5447103 та надано відповідачу кредит в розмірі 25 000,00 грн. строком на 30 днів.
29.05.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №29-05/2023-Ф згідно з умовами якого відступлено право вимоги за кредитним договором №5447103 від 28.01.2022.
Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 81 986,30 грн., з яких: сума кредиту - 25 000,00 грн., сума процентів за користування кредитом - 48 450,00 грн., інфляційні втрати - 6 169,80 грн., 3 % річних - 2 365,50 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та понесені ним судові витрати в розмірі 2684,00 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Відповідач відзиву на позов не надав.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просить, розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. (а.с.152).
Відповідач до суду не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
IV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 28.01.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (надалі позивач) та ОСОБА_1 (надалі відповідач) укладено кредитний договір №5447103 та надано відповідачу кредит в розмірі 25 000,00 грн. строком на 30 днів.
29.05.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №29-05/2023-Ф згідно з умовами якого відступлено право вимоги за кредитним договором №5447103 від 28.01.2022.
Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 81 986,30 грн., з яких: сума кредиту - 25 000,00 грн., сума процентів за користування кредитом - 48 450,00 грн., інфляційні втрати - 6 169,80 грн., 3 % річних - 2 365,50 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та понесені ним судові витрати в розмірі 2684,00 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
V. Оцінка Суду.
Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо за договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики.
Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, що підтверджується наданими позивачем доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
До відношень встановлених по кредитному договору застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлене цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, Позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 28.01.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (надалі позивач) та ОСОБА_1 (надалі відповідач) укладено кредитний договір №5447103 та надано відповідачу кредит в розмірі 25 000,00 грн. строком на 30 днів (а.с.40-49).
29.05.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №29-05/2023-Ф згідно з умовами якого відступлено право вимоги за кредитним договором №5447103 від 28.01.2022 (а.с.123-131).
За умовами Кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути банку суму кредиту та виконати всі інші зобов`язання, встановлені кредитним договором, не пізніше 27.02.2022. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього договору.
ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повністю виконало взяті на себе зобов`язання, що підтверджується доказами наданими до суду.
На теперішній час заборгованість за договором №5447103 від 28.01.2022становить 81 986,30 грн., з яких: сума кредиту - 25 000,00 грн., сума процентів за користування кредитом - 48 450,00 грн., інфляційні втрати - 6 169,80 грн., 3 % річних - 2 365,50 грн.(а.с.59-83).
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.
Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).
Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, згідно платіжної інструкції №1307 від 25.10.2023 (а.с.1) позивачем сплачено 2684,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі.
Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
В матеріалах справи наявна копія договору №10-07/2023 про надання правничої допомоги ТОВ ФК «ФІНТРАСТ Україна» від імені адвоката Столітнього М.М. (а.с.19-21), копія платіжної інструкції № 1328 від 25.10.2023 та рахунку на оплату по замовленню №101/20/10 від 20.10.2023 про сплату гонорару адвокату Столітнього М.М. на суму 10 000,00 грн. (а.с.33, 34).
Отже, у зв`язку із задоволенням позову, суд доходить до висновку про стягнення витрат позивача на правову допомогу у розмірі задоволених вимог в сумі суму 10 000,00 грн.
Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.
-сума кредиту - 25 000,00 грн.;
-сума процентів за користування кредитом - 48 450,00 грн.;
-інфляційні втрати - 6 169,80 грн.;
-3 % річних - 2 365,50 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення виготовлено 28.02.2024.
Суддя Іллічівського міського
Суду Одеської області М.І.Петрюченко