Провадження № 2/761/1190/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Аббасової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сухини А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора про розірвання договору довічного утримання,

у с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який залишив на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений 13.08.2019 приватним нотаріусом КМНО Столярчук І.В., зареєстрований в реєстрі за № 221, згідно якого квартиру під номером АДРЕСА_1 ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 .

Однак, укладанню вказаного заповіту передувало укладання 13.04.2006 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (як відчужувачами), які були чоловіком та дружиною між собою, та громадянкою Російської Федерації - ОСОБА_2 Договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., зареєстровано в реєстрі за № 9-1682.

Відповідно до п. 1 Договору довічного утримання (догляду), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передають у власність відповідачу належну їм на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_1 (далі за текстом - квартира), взамін чого відповідач зобов`язується надавати відчужувачам довічне матеріальне забезпечення.

В позові позивач посилається на те, що з моменту підписання договору він фактично не виконувався відповідачем. Відповідач, попри прямі взяті на себе обов`язки по договору, не забезпечувала відчужувачів ні харчуванням, ні одягом, не проводила лікування та догляду, не надавала необхідну допомогу, в тому числі і медичну, яку відчужувачі постійно потребували через свій похилий вік.

Також з боку відповідача була відсутня будь-яка допомога в побутових питаннях та сплаті комунальних платежів. Більше того, після підписання договору відповідач, як громадянка іншої держави, через деякий час виїхала з території України та постійно знаходилася в Російській Федерації, а отже, фізично не могла належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання передбачені договором перед відчужувачами.

Крім цього, при укладенні договору, відчужувачі сподівалися, що на старості років отримають належну допомогу та піклування, допомогу в лікуванні та придбанні медикаментів, а також фінансову підтримку в сплаті комунальних платежів. Але у зв`язку з виїздом відповідача за межі України, відчужувачі були позбавлені всієї необхідної допомоги, на яку вони розраховували, підписуючи договір, у зв`язку з тим, що вказаний договір був укладений останніми під впливом обману зі сторони відповідача.

Протягом останніх років належне піклування та підтримку відчужувачам здійснювала ОСОБА_1 .

Саме позивачка постійно надавала відчужувачам необхідний догляд та здійснювала матеріальну підтримку.

Відтак, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договору довічного утримання від 13 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №9-1683, 9-1684 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були чоловіком та дружиною між собою та ОСОБА_2 , недійсним.

08.12.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Рибака М.А.

20 січня 2022 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

На підставі розпорядження № 01-08-655 від 27.06.2023 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 761/43813/21, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 року матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В.

Ухвалою суду від 28.06.2023 року прийнято цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання договору довічного утримання недійсним до провадження, вирішено розглядати справу за правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 30.11.2023 прийнято до розгляду заяву позивачки ОСОБА_1 про зміну предмета позову від 19.08.2022, якою було змінено вимоги позову на наступні: розірвати договір довічного утримання від 13 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №9-1683, 9-1684 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були чоловіком та дружиною між собою та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на квартиру за АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою від 19.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Так, слід зазначити, що відповідач є громадянкою Російської Федерації. У свою чергу, враховуючи розірвання дипломатичних відносин України з РФ, що унеможливлює надсилання судових повісток на адресу відповідача, повідомлення останньої про дату, час і місце судового розгляду здійснювалось через оголошення на офіційному веб-сайті суду.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 13 квітня 2006 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були чоловіком та дружиною між собою, та громадянкою Російської Федерації - ОСОБА_2 (відповідачка) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 9-1682.

Відповідно до п. 1 Договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передають у власність Відповідачу належну їм на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_1 (далі за текстом - квартира), взамін чого відповідач зобов`язується надавати відчужувачам довічне матеріальне забезпечення.

Згідно з п. 7 Договору, відповідач зобов`язується довічно утримувати відчужувачів, що визначається у вигляді:

- забезпечення їх харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає 100 (сто) гривень готівкою щомісяця. У випадку інфляції така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом;

- забезпечення відчужувачів безоплатним довічним проживанням у квартирі АДРЕСА_1 ;

- щомісячної сплати квартирної плати за відчужувану квартиру, абонентської плати за телефон;

- в разі смерті відчужувачів, забезпечити організації похорон та ритуальних послуг.

Разом із посвідченням договору довічного утримання державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А. 13 квітня 2006 року було накладено заборону на відчуження квартири за АДРЕСА_1 .

Так, зазначена квартира, згідно договору довічного утримання, належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 11 лютого 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11 лютого 1999 року № 20663, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 лютого 1999 року і записано в реєстрову книгу за № 106. Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,80 кв.м., у тому числі житловою 29,30 кв.м.

Однак, з моменту підписання договору він не виконувався відповідачем. Відповідач, попри прямі взяті на себе обов`язки по договору, не забезпечувала відчужувачів ні харчуванням, ні одягом, не проводила лікування та догляду, не надавала необхідну допомогу, в тому числі і медичну, яку відчужувачі постійно потребували через свій похилий вік.

Також з боку відповідача була відсутня будь-яка допомога в побутових питаннях та сплати комунальних платежів. Більше того, після підписання договору відповідач, як громадянка іншої держави, через деякий час виїхала з території України та постійно знаходилася в Російській Федерації, а отже, фізично не могла належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання передбачені договором перед відчужувачами, що підтверджується показаннями свідків, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були допитані як свідки в судовому засіданні.

Протягом останніх років належне піклування та підтримку відчужувачам надавала ОСОБА_1 .

Саме позивачка постійно надавала відчужувачам необхідний догляд та здійснювала матеріальну підтримку. Також позивач взяла на себе обов`язок по сплаті всіх комунальних платежів, що підтверджується копіями рахунків на оплату електроенергії, централізованого опалення, квитанціями про сплату, які містяться в матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 30.07.2019, актовий запис № 12877, виданий Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Після смерті дружини, 13.08.2019 ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Столярчук І.В., зареєстровано в реєстрі за № 221, згідно якого квартиру під номером АДРЕСА_1 ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 .

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом про розірвання договору довічного утримання, який обґрунтував тим, що після укладеного договору, відповідач жодного разу не з`являлась, будь-яких зобов`язань по договору не виконувала. Після укладення договору ОСОБА_3 відповідачку жодного разу не бачив. Крім цього, відповідач не була присутня на похоронах дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та в організації похорон жодним чином участі не приймала (справі № 761/38323/19). ОСОБА_3 просив суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., 13.04.2006, за реєстровим номером 9-1682; зобов`язати Першу київську державну нотаріальну контору зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою 04 жовтня 2019 року у справі № 761/38323/19 було надано строк ОСОБА_3 для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 03 жовтня 2019 року, серія НОМЕР_2 .

У подальшому, ухвалою суду від 13.11.2019 позов було повернуто позивачу у зв`язку із тим, що позивачем не було усунено недоліки позову.

Таким чином, позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Так, слід зазначити, що ухвалою суду від 25.07.2023 було витребувано, зокрема, у Першої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , які надійшли на адресу суду 20.10.2023.

З матеріалів спадкової справи №1318/2019 до майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що 01.11.2019 ОСОБА_1 подала до Першої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом (т.1 арк.116).

Як вбачається із заповіту, складеного 13.08.2019 ОСОБА_3 , останній на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження - належну йому на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом встановлено, що квартира номером АДРЕСА_1 належала померлому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 11 лютого 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11 лютого 1999 року № 20663, зареєстрованого в Київському міському бюро технічного інвентаризації 18 лютого 1999 року і записаного у реєстрову книгу за № 106.

При цьому, як вбачається з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , відповідно з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою АДРЕСА_3 , станом на день смерті ОСОБА_4 , в зазначеній квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_3 , відповідачка - ОСОБА_2 , звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори для отримання дублікату Договору довічного утримання (догляду) від 13.04.2006 та 19.12.2019 на підставі вказаного дублікату договору довічного утримання приватний нотаріус КМНО Рябикіна Алла Анатоліївна зареєструвала право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що ще при житті відчужувачі намагались розірвати договір довічного утримання через його невиконання зі сторони відповідача. Так, 17 квітня 2019 року ОСОБА_4 , через поганий стан здоров`я видала довіреність на ім`я ОСОБА_3 , за якою уповноважила останнього бути її представником з питань розірвання договору якою уповноважила останнього бути її представником з питань розірвання договору довічного утримання, укладеного 13 квітня 2006 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за номером 9-1682.

Крім цього, сама відповідач розуміючи, що договір довічного утримання не виконується, теж не заперечував проти його розірвання.

Водночас через те, що вона проживала в іншій державі, існували об`єктивні перешкоди для юридичного оформлення розірвання договору. З цією метою відповідач 01 квітня 2019 року склала довіреність, посвідчену ОСОБА_7 , нотаріусом нотаріального округу міського округу міста Воронеж Воронезької області в Російській Федерації. Відповідно до змісту цієї довіреності відповідач уповноважив громадянина України ОСОБА_5 представляти її інтереси з питань розірвання договору довічного утримання, який був підписаний 13 квітня 2006 року. Вищевикладене в тому числі було підтверджено показаннями свідка, а саме ОСОБА_5 допитаним у судовому засіданні.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , підтвердив, що був знайомий з ОСОБА_3

Утриманням та доглядом ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 займалась виключно позивачка. Повне забезпечення ОСОБА_3 здійснювалось саме ОСОБА_1 , що полягало у забезпеченні продуктами харчування, медичними препаратами, сплаті житлово-комунальних послуг, прибиранням квартири. При цьому, жодного разу відповідачка не приїжджала до ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 та не допомагала останнім.

Допитий в судовому засіданні ОСОБА_6 , підтвердив, що тривалий час був сусідом ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 . Жодного разу ОСОБА_2 не бачив. Єдиною особою, яка здійснювала догляд за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була позивача ОСОБА_1 .

Допитана в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , повідомила, що виключно вона займалась доглядом за ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 . Відповідачка ОСОБА_2 договір довічного утримання не виконувала, через це ОСОБА_3 намагався його розірвати, та склав заповіт на користь ОСОБА_1 , оскільки саме вона здійснювала догляд та всім забезпечувала. Крім цього, ОСОБА_1 займалась похованням ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вислухавши сторони, свідків, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на роз суд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду навимогу однієї із сторіну разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч.1 ст.749 ЦК України).

У відповідності до статті 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Частина 1 статті 755 ЦК України визначає, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19.

Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності (ч. 2 ст. 749 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Судом установлено, що відповідачка взяті на себе за договором зобов`язання не виконувала, зокрема матеріально не забезпечувала та не здійснювала догляд за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про розірвання договору є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня

2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі

№ 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (частина 2 статті 755 ЦК України).

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що так як позов про розірвання договору довічного утримання було пред`явлено за життя відчужувача, оскільки допускається правонаступництво у даних правовідносинах, до ОСОБА_1 згідно зі статтею 1218 ЦК України перейшли всі права та обов`язки ОСОБА_3 , тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, а також Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 306/2548/14-ц.

У відповідності до ч.1 статті 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

За змістом положень статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України).

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень, спрямованих на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки підставою для реєстрації права власності відповідача на квартиру у даній справі був укладений договір, а підставою припинення права власності відповідача може бути рішення суду про розірвання цього договору і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності є похідними, припинення права власності відповідача та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем проводиться шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, є підстави для визнання за нею права власності на квартиру за АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 81, 141, 258, 263-265, 280-289, 352, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора про розірвання договору довічного утримання - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання від 13 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9-1682 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були чоловіком та дружиною між собою та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 908 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

третя особа Перша київська державна нотаріальна контора, м. Київ, просп. Перемоги, 11, .

Суддя Н.В. Аббасова