Справа № 289/967/23
Номер провадження 2/289/36/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2024 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Мельника О.В., з секретарем судових засідань Галькевич Ю.В., за участі представника позивача адвоката Бухун Ю.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Свінцицького Л.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 (місце знаходження / місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце знаходження / місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги (регресу), -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки, в порядку зворотної вимоги (регресу) грошові кошти.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 08.06.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

В період шлюбу сторонами було набуте майно, а саме транспортний засіб «AUDI А6», 1996 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який 14.07.2020 року було зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_1 .

Відповідний транспортний засіб було придбано під час перебування сторін у шлюбі за грошові кошти, отримані подружжям в порядку позики від громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується Договором позики грошових коштів № 1 від 25.06.2020 на сум 80 000,00 грн., укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а також Договором позики грошових коштів № 2 від 25.06.2020 на суму 70 000.00 грн., укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_4

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2020 шлюб між сторонами було розірвано.

21.12.2020 відповідач - ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, згідно якого на її користь стягнуто компенсацію вартості спільного сумісного майна подружжя, набутого сторонами в шлюбі, а саме транспортного засобу «AUDI А6», 1996 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 76 615,00 грн. (1/2 від оціночної вартості автомобіля).

Оскільки автомобіль був придбаний за кошти отримані ОСОБА_5 під час шлюбу в інтересах сім`ї за Договором позики грошових коштів № 1 та № 2 від 25.06.2020, заборгованість по яким він погасив за власні кошти, позивач просить в порядку зворотної вимоги (регресу) стягнути половину позичених коштів в розмірі 75 000 грн. та понесені судові витрати.

Позивач в судове засідання не з`явився, свою участь забезпечив через представника - адвокат адвоката Бухун Ю.В., який в судовому засіданні заявлений позов підтримав з підстав зазначених у ньому.

Відповідач ОСОБА_1 , а в подальшому її представник адвокат Свінцицький Л.В. в судовому засіданні проти заявленого позову заперечили, вважають його безпідставним. Зокрема представник пояснив, що ОСОБА_1 про укладення Договорів позики нічого не було відомо, згоди на їх укладення вона не давала, якщо позивач і отримував кошти на виконання цих договорів то використав їх на власні потреби, а не на потреби сім`ї. Сторонами договорів є рідний брат позивача та його кум, а тому сторона відповідача вважає їх взагалі фіктивними. Під час розгляду справи № 759/22976/20, на рішення якого посилається позивач, Святошинський районний суд міста Києва взагалі не взяв ці договори позики до уваги як належний доказ.

Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2020 року по справі № 289/1248/20 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 08.06.2018 Виконавчим комітетом Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області.

Згідно Договору позики грошових коштів № 1 від 25.06.2020 року ОСОБА_1 , надав позику ОСОБА_2 , грошовими коштами у розмірі 80 000,00 грн., та позичальник зобов`язався повернути позикодавцю отримані грошові кошти у визначений цим Договором строк. Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю всю суму позики вказану в договорі до 30.12.2020 року.

Факт одержання позики підтверджується розпискою до Договору позики № 1 від 25.06.2020, написаною власноручно позичальником, в якій він зобов`язується повернути позичені кошти в строк визначений умовами Договору № 1 від 25.06.2020.

Відповідно до розписки від 05.09.2021 року ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., готівкою на виконання Договору позики № 1 від 25.06.2020 року. Претензій до ОСОБА_2 не має гроші повернені у повному обсязі.

Згідно Договору позики грошових коштів № 2 від 25.06.2020 року ОСОБА_3 , надав позику ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн., та позичальник зобов`язався повернути позикодавцю отримані грошові кошти у визначений цим Договором строк. Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю всю суму позики вказану в договорі до 01.02.2021 року.

Факт одержання позики підтверджується розпискою до Договору позики № 2 від 25.06.2020, написаною власноручно позичальником, в якій він зобов`язується повернути позичені кошти в строк визначений умовами Договору № 2 від 25.06.2020.

Відповідно до розписки від 01.03.2021 року ОСОБА_3 , останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн., готівкою на виконання Договору позики № 2 від 25.06.2020 року. Претензій до ОСОБА_2 не має, гроші повернені у повному обсязі.

Відповідно до Рішення Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/22976/20 від 14.12.2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, заявлений позов задоволено та в порядку поділу майна подружжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості автомобіля марки «Ауді» 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 76 615,00 грн.

Відповідно до постанови Київського апеляційного суду справа № 759/22976/20 від 10.08.2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2021 року залишено без змін.

На підтвердження своїх доводів позивачем надано Рішення Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/22976/20 від 14.12.2021 року та Постанову Київського апеляційного суду у справі № 759/22976/20 від 10.08.2022 року, які є роздруківками з ЄДРСР.

Відповідно до пункту 5 частини 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.

Законом передбачено, що суд який розглядає справу, може самостійно при здійсненні судочинства використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, на який сторона у справі посилається як на доказ для доведення певних обставин.

За таких обставин суд приймає, як поданий доказ надані позивачем вищевказані копії Рішення та Постанови по справі № 759/22976/20.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем не надано.

Звертаючись із позовом про стягнення грошових коштів в порядку зворотної вимоги (регресу), позивач фактично просить здійснити поділ боргових зобов`язань подружжя, які передували виконанню солідарного обов`язку, а тому при вирішенні спору суд застосовує положення ЦК України з урахуванням положень СК України.

Так, відповідно до вимог частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин 1 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу ( регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

На підтвердження своїх доводів позивач надав копії Договорів позики грошових коштів № 1 та № 2 від 25.06.2020 на загальну суму 150 000 грн. та розписки про отримання та повернення коштів. Вказані договори та розписки не містять письмової згоди іншого з подружжя на отримання коштів у борг.

Відповідач заперечує надання згоди на отримання коштів в борг та використання коштів в інтересах сім`ї, зокрема на придбання автомобіля «AUDI А6», 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вирішуючи спір, суд зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що отримані кошти за Договорами позики грошових коштів № 1 та № 2 від 25.06.2020 використані ним за призначенням, на придбання автомобіля марки «AUDI А6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у Договорах про ціль позики, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання вказаного транспортного засобу та про обізнаність ОСОБА_1 про існування такої позики.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що договір позики укладений ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, за відсутності письмової згоди його дружини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поділу боргових зобов`язань, що виникли на підставі вказаних договорів позики.

Зокрема на цьому наголошує Верховний Суд у своїй постанові від 24 листопада 2021 року по справі № 675/347/18-ц, провадження № 61-4703св21.

Щодо доводів позивача про те, що факт укладення Договорів позики в інтересах сім`ї встановлено під час розгляду справи № 759/22976/20 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Разом з цим, з описової частини рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, про поділ майна подружжя, вбачається, що Договори позики грошових коштів № 1 та № 2 від 25.06.2020 на загальну суму 150 000 грн. та розписки про отримання та повернення коштів, не були предметом безпосереднього дослідження в судовому засіданні, що не знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

За таких обставин, суд не приймає як преюдиціальні рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 759/22976/20.

Зокрема на такі обставини звертає увагу Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 283/1251/16-ц (провадження № 61-7178св20).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в порядку зворотної вимоги (регресу).

Суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 265, 268 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги (регресу) - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 29 лютого 2024 року.

Суддя О. В. Мельник