ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/53/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря Жук В.М.

та сторін представника позивача ОСОБА_1 адвоката Строцень Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/11322/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики у сумі 98 000 доларів США

В обґрунтування позову посилається на те, що 10.09.2021 було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою позичальника, відповідно до якої позикодавцем передано позичальникові грошові кошти в сумі 60 000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 10.03.2022 року. В подальшому 15.05.2022 ОСОБА_2 повторно звернувся до ОСОБА_1 з метою укладання ще одного договору позики. Цього ж числа між сторонами було укладено аналогічний попередньому договору договір позики, що підтверджується власноручною розпискою позичальника від 15.05.2022. Згідно вказаної розписки ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 38 000 доларів США та зобов`язувався повернути їх у строк до 01.01.2023.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000 доларів США неповернутих коштів на підставі договору позики від 10.09.2021 року та 38000 доларів США неповернутих коштів на підставі договору позики від 15.05.2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 13420 гривень сплаченого до суду судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 10.09.2021 року у сумі 60000 доларів США та за договором позики від 15.05.2022 у сумі 35000 доларів США.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що ним не заперечується факт позики грошових коштів у позивача, однак 15.08.2023 року ОСОБА_2 було передано ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3000 доларів США з метою часткового виконання умов договору позики від 15.05.2022 року, що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_1 .

Відповідно до цього, позивач повинна була подати до суду заяву про зменшення позовних вимог, а саме зменшити суму боргу за договором позики від 15.05.2022 станом на 15.08.2023 року до 35000 доларів США.

Суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставин справи. Станом на день прийняття рішення 27.09.2023 року його заява, якою він визнав позовні вимоги та яка покладена в основу рішення суду, грубо порушує його права щодо кінцевої суми стягнення боргу та як наслідок порушує вимоги Закону.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не поступав.

Представник ОСОБА_1 адвокат Строцень Т.О. у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнав, вказавши, що дійсно його довіритель отримала 3000 доларів США в рахунок повернення боргу за договором позики від 15.05.2022.

ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, однак вона повернулась на адресу Тернопільського апеляційного суду як не отримана з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності заявника, який належним чином повідомлений про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 10.09.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою позичальника, відповідно до якої позикодавцем передано позичальникові грошові кошти в сумі 60 000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 10.03.2022.

В подальшому 15.05.2022 ОСОБА_2 повторно звернувся до ОСОБА_1 з метою укладання ще одного договору позики, цього ж числа між сторонами було укладено аналогічний попередньому договору договір, що підтверджується власноручною розпискою позичальника від 15.05.2022, згідно вказаної розписки ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 38 000 доларів США та зобов`язувався повернути їх у строк до 01.01.2023.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату розгляду справи сторонами не подано, а судом не здобуто доказів повернення коштів.

З таким висновком колегія суддів погоджується частково з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина друга статті 1047 ЦК України вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Матеріалами справи підтверджено укладення договору позики від 10.09.2021, згідно якого позикодавцем ОСОБА_1 передано позичальникові ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60 000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 10.03.2022 року. В подальшому 15.05.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено ще один договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 38 000 доларів США та зобов`язувався повернути їх у строк до 01.01.2023.

Дані факти підтверджується власноручно написаними ОСОБА_2 письмовими розписками від 10.09.2021 та від 15.05.2022, які долучені до матеріалів справи.

Однак ОСОБА_2 15 серпня 2023 року частково погасив борг за договором позики від 15.05.2022 року в сумі 3000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_1 .

Дана обставина судом першої інстанції врахована не була.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи часткове погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 15.05.2022 року на суму 3000 доларів США, колегія суддів вважає, що сума залишку неповернутого боргу за вказаним договором становить 35 000 доларів США.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року в частині стягнення боргу за договором позики від 15.05.2022 року слід змінити, зменшивши суму боргу з 38000 доларів США до 35000 долари США. В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року в частині стягнення боргу за договором позики від 15.05.2022 змінити, зменшивши суму боргу з 38000 доларів США до 35000 доларів США.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 лютого 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома