Справа № 344/3085/24
Провадження № 22-ц/4808/916/24
Провадження № 22-ц/4808/917/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шургот Оксана Василівна, на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2024 року, та на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2024 року, у складі судді Кіндратишин Л.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення аліментів, звільнення від заборгованості по сплаті аліментів, відкликання виконавчого листа з примусового виконання,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення аліментів, звільнення від заборгованості по сплаті аліментів, відкликання виконавчого листа з примусового виконання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 травня 2011 року між сторонами укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 Державним департаментом США видано паспорт № НОМЕР_1 , а громадянства США син набув під час народження у вказаній країні.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Сина залишено на проживанні з матір`ю.

Рішенням цього ж суду від 11 грудня 2019 року ухвалено стягувати з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 аліменти на дитину ОСОБА_8 в твердій грошовій сумі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 23 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі такого рішення видано виконавчий лист 17 жовтня 2020 року і такий пред`явлено до виконання, за яким відкрито виконавче провадження.

З самого народження позивач постійно брав участь у вихованні сина, забезпечував матеріально та виховував духовно.

Після розлучення та тривалих судових спорів між відповідачем почали виникати суперечності щодо виховання спільної дитини. Відповідачем здійснювались перешкоди у спілкуванні з сином. Вважає, що матір`ю дитини не вживались заходи щодо лікування та профілактики захворювань сина, допускались безпідставні пропуски навчального процесу.

За наслідками таких подій, син просив батька забрати його на постійне проживання із собою до США.

З боку відповідача чинились перешкоди у доступі до спілкування із сином, тому позивачем на початку березня 2021 року були подані відповідні заяви до поліції та письмові пояснення.

Позивач у 2021 році звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із заявою про визначення місця проживання сина з батьком. В подальшому звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання, однак рішенням суду у його позові відмовлено.

08 червня 2021 року син разом з дідусем та бабусею виїхав на відпочинок до ОАЄ. В період відпочинку зателефонував батькові та повідомив, що перебуває на відпочинку. Позивач у цей час також перебував в ОАЕ і після спільного рішення батько, разом з дитиною покинули ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернулись до США за місцем проживання батька. Наразі позивач та його син ОСОБА_4 проживають у м. Йонкерс, штат ОСОБА_9 (США).

Позивач забезпечує сину належний догляд, освіту, проживання, турботу та любов, лікування, отримання позашкільного розвитку, розваги, забезпечує сина усім необхідним. Син позивача відвідує шкоду Спрігдейл з 30 серпня 2021 року по теперішній час. Є успішним учнем, який вивчає англійську мову, про що свідчать відповідні довідки.

Відповідачка за вказаний період часу не допомагала сину фінансово.

Оскільки позивач повністю здійснює утримання дитини з моменту 08 червня 2021 року, коли вони разом прилетіли до США за місцем проживання позивача, з 01 липня 2021 року відбувається безпідставне нарахування заборгованості зі сплати аліментів та застосування заходів примусового виконання.

Згідно акту опитування дитини від 14 лютого 2024 року, дитина ОСОБА_10 підтверджує своє проживання у США починаючи з червня 2021 та повне утримання батьком.

Проживання дитини з батьком та перебування на повному утриманні свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для сплати аліментів, зміну сімейного стану платника, і має також тягнути за собою припинення та звільнення від заборгованості по сплаті аліментів.

Позивач просив припинити стягнення аліментів з 01 липня 2021 року з ОСОБА_2 у розмірі 3000 грн на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які стягуються на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2019 року; звільнити ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах на користь ОСОБА_1 , які нараховуються на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2019 року, за виконавчим провадженням №63287659 з 01 липня 2021 року по дату набрання законної сили рішенням у такій справі; відкликати з примусового виконання виконавчий лист, який виданий на підставі рішення суду від 11 грудня 2019 року; стягнути судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2024 року позов задоволено частково.

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2019 року, на користь ОСОБА_1 у розмірі 3 000 грн на дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_1 , що нарахована на підставі виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2019 року, на дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що нарахована починаючи з 01 липня 2021 року.

У іншій частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 2 422,40 грн судового збору.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн та 2 470 грн за переклад документів.

Не погоджуючись з рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2024 року та додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2024 року ОСОБА_12 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Зазначила, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Також, зазначеним рішенням було визначено місце проживання ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю. Рішення набрало законної сили 27 червня 2019 року.

Як вбачається із рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2021 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову поданого до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зміну місця проживання дитини. Зазначене рішення було залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року. Рішення набрало законної сили 09 лютого 2022 року

Отже, відповідно до зазначених вище рішень суду дитина має проживати з матір`ю, а фактичне місце проживання дитини незаконне, оскільки позивач вчинив протиправні дії - викрав дитину, про що у своєму рішенні від 01 грудня 2021 року зазначив Івано-Франківській міський суд. Відтак, така протиправність поведінки позивача не може вважитися такою, що вчинена в інтересах дитини.

Тому, для позивача, як батька дитини який вчинив протиправні дії, викрадення дитини, не можуть наступити правові підстави, які звільняють його від обов`язку сплати аліментів.

Вважає, що невиконання позивачем рішення суду про визначення місця проживання дитини, вчинення дій щодо викрадення дитини та незаконної зміни місця і країни проживання малолітньої дитини, не може розцінюватись як добросовісна і розумна поведінка.

Також вона є протиправною, винною і такою, що тягне за собою відповідальність за невиконання рішення суду.

Посилання в оскаржуваному рішенні суду на те, що фактично спір щодо місця проживання дитини не вирішено батьками у встановленому законом порядку по даний час є необґрунтованим, оскільки уповноваженим органом, у даному випадку, Івано-Франківським міським судом вирішено питання щодо місця проживання дитини - ОСОБА_11 , рішенням від 15 травня 2019 року визначене місце проживання та не було змінено.

На думку представника апелянтки, рішення Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року, яким вирішено питання щодо місця проживання дитини - ОСОБА_11 разом із матір`ю є обов`язковим до виконання і батьком ОСОБА_2 , а його невиконання є підставою для притягнення позивача до відповідальності, та не може розцінюватись як обставина, що покращує його становище, тобто звільняє від сплати аліментів.

Суд першої інстанції в рішенні послався на той факт, що у червні 2021 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і ці обставини впливають на припинення сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина та, відповідно, надають ОСОБА_14 право вимагати звільнення від них.

При цьому, зміна обставин, на які посилається суд відбулась внаслідок неправомірної поведінки батька дитини, в силу невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Зазначене рішення не втратило законну силу і не скасоване, тому не може бути піддано під сумнів.

Тому підставами для звернення із позовом про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості з аліментів не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки особи, що полягає в умисному невиконанні рішення суду.

Представник апелянтки вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами та припинення стягнення аліментів.

Неправомірним, на думку представника апелянтки, є посилання суду першої інстанції на правовому позицію викладену у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц (провадження №61-3738св22), оскільки в даній постанові мова йде про те, що дитина проживає з батьком правомірно, батько повністю утримує дитину, а мама не бере участі у вихованні дитини і аліменти, які їй сплачуються на утримання дитини не використовуються матір`ю в цих цілях.

В даному випадку батько вчинив протиправні дії викравши дитину, а мати здійснює щорічні виплати на страхування життя і здоров`я дитини. Крім того, батько аліментів зовсім не виплачує, спричинився до величезної суми заборгованості. Дитина повністю позбавлена можливості бачитись та спілкуватись з матір`ю, сестрою, дідусем і бабусею, припинила навчання в українській школі, перестала відвідувати розвиваючі та оздоровлюючі гуртки, втратила свої нормальні життєві зв`язки. Батько самовільно, всупереч закону, викрав дитину, а відтак ніякі правові обставини для припинення стягнення аліментів не могли для нього наступити.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується доказами, матір`ю дитини вживались всі передбачені законом заходи для повернення дитини за визначеним судом місцем проживання, однак батько дитини так і не повернув.

Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6 000 грн, то такий розмір на думку представника апелянтки, є завищеним і не відповідає складності справи.

Також, стягуючи понесені витрати на оплату перекладу документів з англійської на українську мову в розмірі 2 470 грн суд першої інстанції не звернув уваги на те, що такі нотаріально не засвідчені, не містять підпису перекладача, тому такі витрати не підлягають до відшкодування.

Таким чином, рішення Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2024 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2024 року є незаконним та необґрунтованим, адже воно ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а викладені висновки у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому підлягає скасуванню на підставі статті 376 ЦПК України.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Шургот О.В. підтримала доводи поданої апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Приймак А.О. в режимі відео конференції заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Івано-Франківський ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що проживання сина сторін із батьком з червня 2021 року та перебування на його утриманні є обставиною, яка має істотне значення в контексті ч.2 ст. 197 СК України. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, тому вимога про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_11 , що нарахована починаючи з 01 липня 2021 року є обґрунтованою.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 03.11.2011, серія НОМЕР_2 , 15 жовтня 2011 народився ОСОБА_10 , батьками вказані ОСОБА_15 , громадянин США, та ОСОБА_16 , громадянка України ( а.с. 27).

Згідно з паспортом, виданим Департаментом внутрішньої безпеки, Митно-прикордонної служби США за паспортом № НОМЕР_1 , який дійсний до 28.02.2022, ОСОБА_5 як громадянину США дозволено в`їзд до 08 червня 2021 року ( а.с. 30).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року (справа №344/6280/19) шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 12.05.2011 - розірвано. Малолітнього сина ОСОБА_8 залишено проживати з матір`ю.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.12.2019, (справа №344/13121/19) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_17 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі 3 000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, починаючи стягнення з 23.07.2019 року, до досягнення дитиною повноліття. ( а.с.34-37).

На підставі вказаного рішення суду 17.01.2020 видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції. 13.10.2020 відкрито виконавче провадження ВП №63287659 ( а.с. 38-42).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.12.2021, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.02.2022 (справа №344/5187/21) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про зміну місця проживання дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Вказаними рішеннями встановлено, що: «З листа Консульства України в Дубаї убачається, що під час перебування малолітнього ОСОБА_4 з сестрою, бабусею та дідусем ОСОБА_18 на відпочинку у ОАЕ у АДРЕСА_1 , 24.05.2021 ОСОБА_15 без отримання попереднього дозволу, забрав з готелю в м. Шарджа, де вони зупинилися свого сина ОСОБА_4 , який також має паспорт громадянина США. Батько дитини згодом повідомив телефоном консула України, що син хворіє на епілепсію, перебуває з ним за власним бажанням, і що він не збирається повертати його дідусю та матері.

Судом зазначено, що дитина, проживаючи з мамою (відповідачкою) та перебуваючи на відпочинку в ОАЕ, не знаходилася в небезпечному для її життя в стані, здоров`я, чи існували інші вагомі обставини, які б виправдовували дії позивача на самовільну, без згоди матері, зміну місця проживання дитини.

Тому дії позивача ОСОБА_2 щодо самовільної зміни місця проживання дитини, всупереч рішенню суду, без наявності для цього вагомих підстав, носять очевидно протиправний характер».

ОСОБА_1 вживались заходи по виявленню місцезнаходження сина, нею 28.05.2021 подані заяви до Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ювенальної превенції ГУ НП в Івано-Франківській області, ГУ НП в Івано-Франківській області, Івано-Франківського відділу поліції ГУНП України. Також подано заяву про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей до центрального органу США ( а.с. 158-174).

Згідно пояснення представника відповідача, заходи щодо повернення дитини до матері, були тимчасово припинені у зв`язку із введенням воєнного стану з 24.02.2022.

Постановляючи рішення по суті заявлених позовних вимог судом першої інстанції правильно застосовано положення ст. 7 СК України, ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 9, 18 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, відповідно до яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 179 СК України (ч.1, 2) передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Суд правильно зазначив, що з урахуванням предмета спору - припинення стягнення аліментів на утримання дитини, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Судом встановлено що на підставі самовільної зміни позивачем місця проживання дитини ОСОБА_10 з червня 2021 року проживає разом з батьком ОСОБА_19 за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на його повному матеріальному забезпечені.

ОСОБА_10 відвідує школу Спрінгдейл з 30 серпня 2021 року по теперішній час.

Згідно з листом для батьків за червень 2023 року керівника державних шкіл Стемфорда, учень ОСОБА_10 завершив EL програму, оскільки він відповідає стандартам володіння англійською мовою.

ОСОБА_16 , згідно даних страховика ПрАТ «МетЛайф», у відповідності до страхових полісів №100426612 та №100426611 від 14.03.2017, сплачує за застрахованого ОСОБА_8 страхові внески.

Відповідно до розрахунку із сплати аліментів, складеного державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП № 63287659, сума заборгованості ОСОБА_2 станом на 25.01.2024 складає 93 008 грн. Остання сплата аліментів ОСОБА_2 здійснена у травні 2021.

Встановлені судом обставини сторонами не заперечуються.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що аліменти, це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Тому стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, яка проживає з ним та перебуває на його повному утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, оскільки аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Отже вимоги позивача про припинення стягнення аліментів є обґрунтованими.

Що стосується вимог позивача про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах, то судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у нього з червня 2021, тобто з часу, коли син сторін ОСОБА_4 почав проживати з батьком, хоч і без згоди матері ОСОБА_1 .

Згідно з ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Суд першої інстанції посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21-ц, правильно зазначив, що проживання сина сторін із батьком з червня 2021 року та перебування на його утриманні є обставиною, яка має істотне значення в контексті ч.2 ст. 197 СК України, оскільки призначення аліментів - утримання дитини. Натомість нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Відтак суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимога про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на користь відповідачки, що нарахована починаючи з 01.07. 2021 підлягає до задоволення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для позивача, як батька дитини який вчинив протиправні дії, викрадення дитини, не можуть наступити правові підстави, які звільняють його від обов`язку сплати аліментів не заслуговують на увагу.

Предметом зазначеного позову є припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментах на утримання дитини з тих підстав, що дитина проживає та перебуває на повному утриманні батька. Аліменти це власність дитини, тобто кошти спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей, відтак стягнення таких коштів на користь відповідачки (з якою дитина на даний час не проживає) є необґрунтованим.

Разом з тим, відповідачка не позбавлена права ставити питання про притягнення позивача до відповідальності за вчинення ним неправомірних дій щодо зміни місця проживання дитини та повернення сина на проживання з нею.

Суд першої інстанції зазначив, що фактично спір щодо місця проживання дитини не вирішено батьками у встановленому законом порядку по цей час, з огляду на те, що позов відповідачкою про відібрання дитини не подавався, а не з тих підстав що судом не вирішено питання місця проживання дитини з матір`ю

З огляду на зазначене посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість такого висновку суду не заслуговує на увагу.

Доводи апелянта щодо неправомірного посилання суду першої інстанції на правовому позицію викладену у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №596/826/21-ц, не заслуговують на увагу, оскільки Верховним Судом у постанові наголошено, що нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. А встановлені судами обставини щодо проживання дитини з батьком і є тими обставинами, які мають істотне значення для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами.

Відтак суд першої інстанції виходячи із конкретних обставин по справі з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, дійшов правильного висновку що проживання сина з батьком має істотне значення для вирішення позову по суті.

Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частинами 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача-адвокат Приймак А.В. здійснює діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПГ №3934, ,ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 01.01.2024 у Івано-Франківському міському суді, виданого адвокатським об`єднанням «Богомазов та Партнери».

01.01.2024, між Адвокатським об`єднанням «Богомазов та Партнери» та ОСОБА_2 укладено Договір про надання правової допомоги. Між сторонами також 14.02.2024 підписано Акт наданих послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги від 01.01.2024 року.

Відповідно до платіжної інструкції № 541894743.1 від 30.01.2024 року позивачем згідно Договору про надання правової допомоги від 01.01.2024 року понесено витрати на суму 26 427,00 грн.

Суд першої інстанції дослідивши надані стороною позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, дійшов обґрунтованого висновку, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу має не обґрунтовано завищену вартість, тому виходячи із участі адвоката Приймак А.О. в судових засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, та його необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу з урахуванням принципів пропорційності, розумності і співмірності, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розмір таких витрат до 6000 грн.

З огляду на зазначене не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що такий розмір є завищеним та не відповідає складності справи.

Колегія суддів вважає також, що суд з урахуванням часткового задоволення позову правильно стягнув половину понесених витрат за переклад документів (доказів), які долучені до позовної заяви, у розмірі 2 470 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що переклади нотаріально не засвідчені та не містять підпису перекладача, а тому такі витрати за переклад не підлягають до відшкодування є необгрнутованими, оскільки стороною позивача долучено Акт № 1493 здачі-прийняття виконаних послуг по перекладу тексту з англійської мови на українську за що здійснено оплату в сумі 4940 грн. Вказані письмові докази взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення суду по суті позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та постановив рішення та додаткове рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шургот Оксана Василівна, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2024 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2024 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин