Номер провадження: 22-ц/813/2420/24
Справа № 495/3461/23
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н.Д.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину з інвалідністю,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі половини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 100 % прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з дня пред`явлення позову та довічно.

В обґрунтування позову позивачка ОСОБА_2 посилається на те, що вона є рідною дочкою відповідача ОСОБА_1 , на час подання цього позову є повнолітньою особою, яка має інвалідність з дитинства першої групи «А», безстроково, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду, який здійснює її матір ОСОБА_3 , 1973 року народження, яка постійно проживає разом з нею.

Відповідач проживає окремо, є працездатним, офіційно працює сімейним лікарем в комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради», отримує стабільний заробіток, добровільно позивачці не надає матеріальної допомоги, зокрема, для придбання ліків тощо, хоча позивачка вважає, що він має таку можливість.

Позивачка також зазначає, що її мати ОСОБА_3 не працює, у зв`язку з тим, що здійснює постійний догляд за нею, як особою з інвалідністю з дитинства, що унеможливлює її працевлаштування та отримання стабільного заробітку для забезпечення усім необхідним.

Представник відповідача адвокат Клименко С.Ю. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначивши, що відповідач є особою з інвалідністю другої групи, не працює, має на утриманні матір другої групи інвалідності та сина просив визначити розмір аліментів на повнолітню доньку в розмірі 1/4 частина від його заробітку (доходу).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь непрацездатної повнолітньої доньки ОСОБА_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, що втратили працездатність, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 06 квітня 2023 року, та на період інвалідності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2023 року та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, вирішуючи справу суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачкою не доведено обставин щодо понесення нею витрат на придбання ліків чи інших непередбачуваних витрат. Щодо посилань позивачки на неможливість надання їй фінансової допомоги матір`ю, оскільки остання не працює, у зв`язку надання позивачці цілодобового догляду, скаржник зауважив, що ОСОБА_3 може отримувати державну компенсацію за надання соціальної послуги з догляду за особою з інвалідністю. Скаржник також зазначив про ненадання судом першої інстанції оцінки обставинам щодо перебування на його утриманні сина та матері з інвалідністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Так, стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини є способом захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За статтею 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть надати таку матеріальну допомогу.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу інваліда. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (ст. 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні"). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 Сімейного кодексу України.

Положеннями ст. 201 СК України визначено, що щодо застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

За частиною 1 та частиною 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є батьком позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття та має інвалідність першої групи («А») інвалідності з дитинства, 20 грудня 2018 року інвалідність встановлена безстроково (копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 232100 від 20 грудня 2018 року).

Під час апеляційного перегляду справи представник скаржника не заперечував обставин того, що відповідач ОСОБА_1 є працездатним, працює, отримує стабільний заробіток.

Стосовно посилань скаржника про недоведеність позивачкою обставин понесення нею будь-яких витрат на придбання ліків тощо, колегія судді звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно із п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03 грудня 2009 року N 1317, підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Повнолітньою непрацездатною дитиною у розумінні ст. 198 СК України є повнолітні син або дочка, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю (таке ж тлумачення указаного поняття здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 11 лютого 2014 року N 1-рп/2014).

Отже, встановлення ОСОБА_2 інвалідності з дитинства першої групи «А», і безстроковосвідчить про те, що вона є непрацездатною особою, що додаткових доказів не потребує, і кореспондується з визначеним ст. 198 СК України, обов`язком, зокрема, відповідача, як її батька, надавати утримання позивачці.

Посилання скаржника в якості доводів апеляційної скарги про те, що на його утриманні перебувають син та матір з інвалідністю, колегія суддів не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження цих обставин.

Так, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач посилаючись на неможливість надання позивачці матеріальної допомоги у зв`язку, зокрема, перебуванням на його утриманні сина та непрацездатної матері, яка є особою з інвалідністю, мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду не доведено.

При цьому колегія суддів зауважує, що встановлення особі інвалідності, не свідчить про потребування нею утримання, зокрема від відповідача та фактичне його надання останнім своєї матері.

Крім того, колегія суддів окремо зауважує, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що відповідач має інших дітей, які перебувають на його утриманні.

Водночас колегією суддів враховано, що відповідачем також не надано суду доказів його скрутного матеріального становища і не доведено обставин, що він отримує заробітну плату, розмір якої нижче прожиткового мінімуму доходів громадян, та того, що він не має інших доходів.

Доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання непрацездатної дочки у визначеному судом розмірі відповідачем не надано.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач був сповіщений про розгляд цієї справи судом першої інстанції та реалізував, визначені ст.ст. 15, 43, 49 ЦПК України права на власний розсуд, зокрема, скористався професійною правничою допомогою та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому погодився сплачувати аліменти на користь позивачки на її утримання у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Колегія суддів вважає, що поведінка відповідача, суперечить принципу добросовісності, а заперечення у апеляційному суді проти встановлених судом обставин щодо необхідності отримання позивачкою матеріальної допомоги від нього, як і заперечення проти визначеного судом розміру аліментів, що підлягають стягненню (розмір яких суд першої інстанції визначив, враховуючи викладене відповідачем у відзиві на позов) свідчать про суперечливу поведінку та не відповідають попередній позиції ОСОБА_1 .

Зауваження скаржника про ненадання позивачкою доказів на підтвердження обставин щодо участі у її утриманні матері та можливість отримання останньою компенсації за догляд за особою з інвалідністю колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують визначеного ст. 198 СК України обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу непрацездатній дочці.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на її користь як непрацездатної повнолітньої доньки, в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, що втратили працездатність, починаючи з дня пред`явлення позову, на період інвалідності, з вказаних вище підстав.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова