Справа № 2-263/2011
Номер провадження 2-зз/489/1/24
УХВАЛА

05 лютого 2024 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді - Рум`янцевої Н. О.,

із секретарем судового засідання Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову вжитих по цивільній справі за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості

встановив.

29 грудня 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Шаткова В.П., звернувся до суду з заявою, якою просив скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва у цивільній справі № 2-261/2011 (№2-3487/2010). Посилаючись на те, що в провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебувала цивільна справа № 2-261/2011 за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості. По вказаній справі винесено рішення суду, яке набрало законної сили. Під час розгляду вказаної справи, судом винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом обмеження ОСОБА_1 права виїзду за межі території України до виконання зобов`язань за кредитним договором. На дату постановлення ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову та на сьогодні, у цивільному процесуальному законодавстві України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.ст. 149-150 ЦПК України, застосовувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову. Крім того, ухвалою суду від 24.12.2014 по справі № 2-263/2011 замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-колект». Ухвалою суду від 24.12.2014 по вказаній справі встановлено, що ТОВ «Кей-колект» не набуло стягувача за виконавчим листом, боржником за яким є ОСОБА_1 . Заявник не був стороною за кредитним договором № 0 від 23.04.2008. за вказаним договором, термін виконання основного зобов`язання до 22 квітня 2015 року. З 2013 року АТ «УкрСиббанк» не пред`явив жодної претензії до ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за кредитним договором чи виконання рішення суду. На день звернення до суду з даним клопотанням, стосовно ОСОБА_1 не має жодного виконавчого провадження, в тому числі щодо виконання рішення суду по справі № 2-263/2011.

Сторони у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Суд ухвалив, провести розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» одночасно з позовом звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив обмежити, зокрема, ОСОБА_3 , право виїзду за межі України до виконання зобов`язань за кредитним договором.

Ухвалою суду від 07.05.2010, обмежено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 право виїзду за межі України до виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 23.04.2008.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.07.2011, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 0 від 23.04.2008 у розмірі: заборгованості за тілом кредиту 267591 грн. 89 коп., заборгованості по сплаті відсотків 32466 грн. 12 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості 5117 грн. 29 коп., а всього 305175 грн. 30 коп. та судові витрати: судовий збір у розмірі 1700 грн. 00 коп. та витрати на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи у суді у розмірі 120 грн. 00 коп., а всього 1820 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 06.03.2014, замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.07.2011р. по справі № 2-263/2011р. (попередній номер справи №2-3487/2010) про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за виконавчим листом 2-263/2011 виданим 12.08.2011р. (боржник ОСОБА_2 ) - з Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк на Товариство з обмеженою відповідальністю Кей-колект.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів, у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Частиною 6 ст.154 ЦПК України, в редакції чинній на день постановлення ухвали про забезпечення позову, було передбачено, що суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII), яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції та встановлені нові правила судочинства по цивільних справам.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII) передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З огляду на викладене клопотання має бути розглянуто у відповідності до норм ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII.

Слід зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення ухвали про забезпечення позову) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, міг вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову був визначений у ст. 152 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення ухвали про забезпечення позову). Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення ухвали про забезпечення позову) не було передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Таким чином, в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Вказане узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.

Тому, враховуючи, що в цивільному процесі була відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК (в редакції яка діяла на час постановлення ухвали про забезпечення позову), застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд вважає, що в даному випадку не міг бути застосовуваний зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості.

Також згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Разом із тим, за змістом ч. 6 ст.154 ЦПК України в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення, було передбачено, що суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, у відповідності з нормами процесуального права у суду є всі підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих у згаданий спосіб, враховуючи також, що через наявність вказаних обтяжень у заявника виникли перешкоди у реалізації своїх конституційних прав як людини і громадянина.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим законом.

Пунктом 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІгромадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), до виконання зобов`язань.

Зі змісту ст. 441 ЦПК України вбачається, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень вирішується судом за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

За змістом вказаної статті можливість обмеження у праві виїзду за межі України не пов`язується з розглядом цивільних справ, а передбачається така можливість після винесення рішення в справі, для громадян суб`єктів цивільних відносин, які ухиляються від виконання зобов`язань, покладених на них судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

З урахуванням викладеного суд вважає, що вирішення питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 441 ЦПК України, та за поданням державного або приватного виконавця на підставі Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок здійснення права на виїзд за кордон осіб, які є громадянами України, а також випадки тимчасового обмеження права на виїзд за кордон регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Відповідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Також слід зазначити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

З матеріалів, долучених до заяви не вбачається на теперішній час правових підстав для обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, наявність яких була б установлена і підтверджена в законному порядку за фактом ухилення його як боржника від виконання своїх зобов`язань, тоді як ухвала суду від 07.05.2010 року по справі №2-3487/2010 обґрунтовувалась лише перебуванням останнього в статусі відповідача та наявністю невирішеного на той час спору про стягнення заборгованості. Натомість, суду не надано доказів, які б свідчили про ухилення боржника від сплати боргу.

Крім того, суд вважає слушними посилання у заяві щодо обставин відсутності існування у Єдиному реєстрі боржників відомостей про ОСОБА_1 як боржника, оскільки такі в установленому законом порядку не були спростовані й протилежного судом не встановлено.

Суд зауважує, що будь-яке тимчасове обмеження у гарантованих Конституцією України прав особи, яке в момент його застосування мало легітимну мету, не може тривати постійно.

З наведеного слід дійти висновку, що обмеження, накладені у зв`язку з непогашеною заборгованістю, є виправданими тільки в тому випадку, якщо вони спрямовані на досягнення цілі у вигляді стягнення такої заборгованості. Дія таких обмежень не може бути продовжена протягом тривалого періоду без періодичного перегляду їх обґрунтованості. (п.122 і 124 рішення ЄСПЛ у справі «Рінер проти Болгарії»).

Станом на день розгляду справи відсутнє виконавче провадження відносно ОСОБА_1 з примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 23.04.2008, що підтверджується результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП станом на 17.01.2024 та інформаційною довідкою з Єдиного реєстру боржників.

Судом не встановлено фактів, що на теперішній час виправдовують тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України відповідно до ухвали судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.05.2010.

Вказане свідчить про те, що правові підстави для продовження існування відносно заявника ОСОБА_1 такого заходу забезпечення позову як обмеження у праві виїзду за межі України відсутні, й на даний час такий захід істотно обмежує законні права заявника.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що заява ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 158 ЦПК України, суд

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову вжитих по цивільній справі за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову у виді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 , вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2010 року в цивільній справі №2-3487/2010 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Повний текст судового рішення складено «05» лютого 2024.

Суддя Н.О. Рум`янцева