Справа № 583/4204/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року

Охтирський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого - судді Савєльєвої А.І.,

за участю секретаря Доценко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Охтирка справу за цивільним позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Кварти Тетяни Вікторівни, представник відповідача ОСОБА_3 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя мотивуючи свої вимоги, тим, що в період часу з 14.01.2015 по 18.05.2023 він перебував у шлюбі з відповідачем. 17.04.2023 даний шлюб було розірвано Охтирським міськрайонним судом. Спільних дітей від шлюбу не мають 22.04.2020 він з відповідачкою придбали у власність домоволодіння, що складається з: житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Придбаним житлом вони користувалися спільно, за рахунок коштів сімейного бюджету несли витрати по його утриманню, робили в ньому ремонт. Після розірвання шлюбу, відповідач перестала визнавати його право на вказане домоволодіння, в ході розмов постійно погрожувала тим, що зможе висилити його в будь-який момент. Вважає, що його право сумісної власності на вказане майно порушене та не визнається відповідачем. Констатує той факт, що вказаний будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю його та відповідача, вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві сумісної власності. Просить визнати за ним право особистої приватної власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, та право особистої приватної власності на частину земельної ділянки. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просять суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, проте через канцелярію суду надали письмову заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Просять не стягувати витрати на правничу допомогу, так як орієнтований розмір, зазначений в позовній заяві, являється явно завищеним, крім того, позивач самостійно звертався до суду з вказаним позовом, а участь представника є формальною (а.с.63).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.01.2015, який згодом було розірвано рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 квітня 2023 року (а.с.10).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 22.04.2020 відповідач ОСОБА_4 придбала жилий будинок з господарчими спорудами, житловою площею 41,5 кв.м, загальною площею 85,8 кв.м, зазначений під літерою «А-1ж» та господарчі споруди: прибудова «а», тамбур «а1», сарай «Б», погріб «п.г», літня кухня «В» прибудова «в», гараж «Г», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь «К», розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :08:001:0009, знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.15), та відповідно за нею зареєстровано право приватної власності (а.с.16-25).

Згідно звіту про оцінку майна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 285200,00 грн, вартість земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Площею 0,1000 га, кадастровий номер: :08:001:0009 становить 5600,00 грн. (а.с. 26-30).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має трудовий стаж з 05.08.1999 по 12.09.2023, що підтверджується копією записом у трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с.11-12).

Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загального державного соціального страхування Пенсійного фонду України ОСОБА_1 має страховий стаж з 2011 року по 2023 рік, включно (а.с.13-14).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Таким чином, оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами набутий сторонами за час шлюбу, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позов підлягає задоволенню, а житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, на якому він розташований, поділу між сторонами, виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Позивачем та представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження здійснення витрат на правничу допомогу пов`язаних з розглядом справи. Тому не підлягає задоволенню стягнення суми витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача Кварти Н.В. на користь позивача ОСОБА_1 понесені останнім та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1454,00 грн. (а.с.31).

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 12,13,76,258,259,263-265,268,273,354,355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_5 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , право особистої приватної власності на частину житлового будинку, зазначеного під літ. «А-1ж», загальна площа (кв.м): 85,8, житлова площа (кв.м): 41,5, з господарськими будівлями і спорудами: прибудова літ. «а», прибудова тамбур літ. «а1», сарай літ. «Б», погріб літ. «пг», літня кухня літ. «В», прибудова літ. «в» гараж літ. «Г» огорожа, № 1, № 2, колодязь літ. «К», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 02.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , право особистої приватної власності на частину земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер: 591020000:08:001:0009, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 02.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору 1454 гривні 00 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене та підписане 12.11.2024.

Суддя А.І.Савєльєва