Справа № 439/1539/19 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/1046/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

Лесик-Гошко О.Є.

представника Міністерства оборони України;

Данилишин К.З. - представника Концерну «Військторгсервіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника Міністерства оборони України, на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 29 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Міністерство оборони України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і Концерн «Військторгсервіс», про витребування майна з чужого незаконного володіння, в кінцевій редакції позовних вимог якого позивач просив витребувати у власність держави в особі Міністерства оборони України з незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 1/2 частці нежитлового приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203, - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого на АДРЕСА_1 (в подальшому «спірне нежитлове приміщення»), а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача за результатами публічних торгів, які в подальшому рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.05.2014 року у справі № 1302/245/12 визнані недійсними, а також зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернути концерну «Військторгсервіс» спірне нерухоме майно.

19 січня 2015 року наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» № 9 «Про прийняття та постановку на баланс об`єктів нерухомості» спірне нежитлове приміщення прийнято та постановлено на окремий баланс Львівської філії Концерну «Військторгсервіс».

Позивач вважає, що у зв`язку з ухиленням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від виконання рішення суду, яке набрало законної сили, майно не було фактично повернуте державі, а продовжувало перебувати у користуванні та володінні вказаних осіб.

Зазначалося, що треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звертались з позовом до суду про визнання за ними права власності на спірне нерухоме майно (справа № 439/88/17), про визнання незаконним вищезгаданого наказу Концерну «Військторгсервіс» від 19 січня 2015 року № 9 «Про прийняття та постановку на баланс об`єктів нерухомості» в частині, що стосується спірного нежитлового приміщення, однак рішенням Бродівського районного суду Львівської області, залишеним без змін Апеляційним судом Львівської області від 05 червня 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено.

А у 2018 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Бродівського районного суду Львівської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою від 27 лютого 2012 року в межах справи № 2-245/12.

Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2018 року було скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2012 року, і після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , скориставшись тим, що право власності на спірне нерухоме майно не було зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України, подарували по 1/2 частці спірного нерухомого майна своїм близьким родичам (том 1, а.с. 2-16, 147-150).

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено (том 2, а.с. 51-58).

Вищезгадане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд в оскаржуваному рішенні не дав жодної оцінки доказам на підтвердження доводів позовної заяви про недобросовісності відповідачів.

Вважає, що факти, встановлені рішенням суду у справі № 1302/245/12, мають преюдиційний характер та не підлягають доказуванню в даному судовому процесі.

Вважають, що оскільки право власності на спірний об`єкт нерухомості відповідачі зареєстрували в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 грудня 2018 року, то саме з цієї дати слід рахувати трьохрічний строк позовної давності, а відтак такий позивачем пропущено не було (том 2, а.с. 51-58).

ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , будучи своєчасно (09.02.2024 року) належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду справи (том 3, а.с. 73, 74), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили.

Адвокат Мисак В.О., представник відповідачки ОСОБА_3 , також будучи своєчасно (29.01.2024 року) належним чином повідомленим про час та місце апеляційного розгляду справи (том 3, а.с. 69), також в судове засідання не з`явився та в день апеляційного розгляду справи (26.02.2024 року) надіслав на адресу суду клопотання про апеляційний розгляд справи в режимі відеоконференції (том 3, а.с. 77-78).

За змістом статті 212 ЦПК України, учасник справи, який бажає приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, подає про це заяву не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання і копія такої заяви надсилається іншим учасникам справи (частина 2). Також встановлено, що ризик технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який і подав відповідну заяву (частина 5).

Незважаючи на всі спроби зі сторони суду, налагодити відеозв`язок з представником відповідачки ОСОБА_3 виявилось неможливим з незалежних від суду причин.

Крім цього, відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідачів та їхніх представників була можливість для наведення суду наявних у них доводів у поданих до суду першої інстанції Заяві (том 1, а.с. 97) та у Відзиві на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 4-8).

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності відповідачів та їхніх представників на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував своєю згодою з позицією представника відповідачки ОСОБА_3 , який просив суд першої інстанції при ухваленні рішення врахувати те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 року у справі № 1302/245/12 не тільки визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 10.03.2011 року та зобов`язано відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернути це приміщення концерну «Військторгсервіс», але й зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути згаданим відповідачам сплачені за це приміщення 107 352 грн. 70 коп., чого згаданим концерном (як і Міністерством оборони України) зроблено не було і станом на час укладення 19.10.20128 року договорів дарування часток у спірному нежитловому приміщенні його власниками відповідно до Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно залишалися вищезгадані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а відтак прийняття концерном «Військторгсервіс» спірних приміщень на свій балансовий облік відповідно до наказу генерального директора концерну «Військторгсервіс» від 19 січня 2015 року № 9 є передчасним та немає жодних правових наслідків, оскільки концерн «Військторгсервіс» не є власником спірного приміщення.

Колегія суддів вважає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не дав належної правової оцінки вищенаведеній правовій позиції представника відповідачки, а також матеріалам справи в цілому, а тому оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості судового рішення, що передбачено статтею 263 ЦПК України, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82).

Та обставина, що 19.10.2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (треті особи) подарували відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належні їм на праві власності частини спірного нежитлового приміщення, встановлена судами, стверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 36-68) та визнається всіма учасниками справи, а відтак (у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України) доказуванню не підлягає.

Судами також встановлено, стверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 28-31) та визнається всіма її учасниками те, що власниками спірного нежитлового приміщення дарувальники його часток ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стали в результаті укладення ними (як покупцями) 10.03.2011 року Договору купівлі-продажу цього приміщення (том 1, а.с. 28-31).

Однак, цей Договір купівлі-продажу від 10.03.2011 року рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 року у справі № 1302/245/12 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України) було визнано недійсним та зобов`язано відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернути це приміщення концерну «Військторгсервіс» (том 1, а.с. 18-27). Тобто, незаконність набуття спірного приміщення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (його дарувальниками за договорами від 19.10.2018 року) встановлена рішенням суду, яке знаходиться в законній силі, а тому ця обставина доказуванню не підлягає.

На виконання вищезгаданого рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 року у справі № 1302/245/12 наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 19.01.2015 року № 9 спірне нежитлове приміщення було взятим на баланс Львівської філії Концерну «Військторгсервіс» (том 1, а.с. 124-127).

Вищезгаданий наказ генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 19.01.2015 року № 9 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оскаржувався в судовому порядку, однак рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2017 року (залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року) в задоволенні позову про визнання цього наказу незаконним було відмовлено.

Тобто, правомірність перебування спірного нежитлового приміщення на балансі Концерну «Військторгсервіс» встановлена судовими рішеннями, які знаходяться в законній силі, а тому ця обставина також доказуванню не підлягає.

Відтак, доводи представника відповідачки ОСОБА_3 , з якими погодився суд першої інстанції при ухваленні ним оскаржуваного рішення, про те, що прийняття концерном «Військторгсервіс» спірних приміщень на свій балансовий облік наказом генерального директора концерну «Військторгсервіс» від 19 січня 2015 року № 9 є передчасним та немає жодних правових наслідків, оскільки концерн «Військторгсервіс» не є власником спірного приміщення, є надуманими, оскільки спростовуються судовими рішеннями, які знаходяться в законній силі, а тому аж ніяк не можуть бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

Так само, як не можуть бути такою правовою підставою і доводи про те, щорішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 року у справі №1302/245/12 не тільки визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 10.03.2011 року та зобов`язано відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернути це приміщення концерну «Військторгсервіс», але й зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути згаданим відповідачам сплачені за це приміщення 107 352 грн. 70 коп., чого згаданим концерном (як і Міністерством оборони України) зроблено не було, оскільки таке повернення коштів щонайменше має ініціюватися стягувачами цих коштів ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), однак таке неповернення коштів аж ніяк не може бути правовою підставою для безоплатного відчуження спірного приміщення шляхом укладення договорів його дарування.

Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто - відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (у нашому випадку про повернення приміщення концерну «Військторгсервіс»), чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Відтак, договори дарування від 19.10.2018 року мають всі ознаки фраудаторних договорів: як такі, що вчинені на шкоду кредитору (в нашому випадку: Міністерству оборони України та концерну «Військторгсервіс»).

Частиною 3 статті 388 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо майно (у нашому випадку - спірне нежитлове приміщення) було набуте безвідплатно (в результаті укладення договорів дарування) в особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), власник (держава в особі Міністерства оборони України) має право витребувати його від добросовісного набувача ( ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) у всіх випадках.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника Міністерства оборони України, задовольнити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 29 січня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Міністерство оборони України задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України по 1/2 частині нежитлового приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 89,7 кв. м., розташованого на АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Міністерства оборони України по 2 881 грн. 50 коп. з кожного судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 01 березня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.