Справа № 352/2357/24
Провадження № 2/352/794/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - Гриньків Д.В.,

секретар судового засідання Івасів В.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння та на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом та встановлення юридичного факту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 зміст позовних вимог.

06.09.2024 року позивач звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння та на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом та встановлення юридичного факту.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що її батько був власником будинковолодіння в АДРЕСА_1 , яке було збудоване до 1991 року та власником земельної ділянки 0,75 га. За життя спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт на користь позивача. Після його смерті у ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на все його майно. Спадкоємцями за законом першої черги є відповідачі по справі, які у встановлений законом строк не заявили про свої спадкові права, на спадщину не претендують, тому вважаються такими, що спадщину не прийняли. Отже, позивач ОСОБА_1 спадщину прийняла у встановленому законом порядку, тому має право на спірне будинковолодіння та земельну ділянку. Однак, державний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутності оригіналів правовстановлюючих документів та необхідності встановлення факту належності державного акту на право приватної власності на земельну ділянку померлому батьку, ім`я якого у зазначеному акті « ОСОБА_6 », замість правильного « ОСОБА_7 ». Тому позивач просить визнати за нею право власності будинковолодіння та на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та встановити юридичний факт.

ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлені про дату час та місце розгляду справи належним чином, представник позивача до суду подав заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, до суду надіслали заяви, в яких позовні вимоги визнають, на спірне спадкове майно не претендують, просять розгляд справи здійснювати без їх участі.

ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 10.09.2024 року відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оскільки сторони в судове засідання на 12.11.2024 року не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч. 5 ст.268 ЦПК України зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог ч. 4 ст.268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

ІV. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 26.07.2013 року виконавчим комітетом Чорнолізької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт від 04.06.2002 року, згідно якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, яким усе своє майно де б воно не було і з чого воно не складалося заповів ОСОБА_8 (а.с.25).

Як вбачається з інформації зі Спадкового реєстру №78380589 від 17.09.2024 року спадкової справи після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не заведено (а.с. 45).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 22.01.1980 року Чорнолізькою сільською радою Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 одружився із ОСОБА_11 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу: « ОСОБА_12 » (а.с.24).

Відповідно до довідки Чорнолізького старостинського округу №12 Тисменицької міської ради від 13.03.2024 року №234 за ОСОБА_13 числиться земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай), яка розташована в с. Чорнолізці, згідно державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ІФ №030195 (а.с.29).

Згідно довідки Чорнолізького старостинського округу №12 Тисменицької міської ради від 17.06.2024 року №237 вбачається, що відповідно до записів погосподарської книги виконавчого комітету Чорнолізької сільської ради за №5 за громадянином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться в АДРЕСА_1 на землях Чорнолізької сільської ради. Заповіт від імені ОСОБА_5 був у виконкомі Чорнолізької сільської ради 04.06.2002 року та зареєстровано в реєстрі за № 18 і не відмінявся. До дня смерті ОСОБА_5 у спадковому будинку були зареєстровані та продовжують проживати: дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; онук ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; чоловік онуки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; правнучка ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; правнучка ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; правнук ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.30).

У довідці Чорнолізького старостинського округу №12 Тисменицької міської ради від 13.06.2024 року №235 зазначено про те, що членами господарства станом на 15.04.1991 року, що знаходиться АДРЕСА_1 являлися наступні громадяни: голова сім`ї - ОСОБА_13 - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зять ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_11 - помер у 2007 році; дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; онук ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; онука ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Дане будинковолодіння є робітничий двір (а.с.59).

Згідно копії державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ІІ-ІФ №030195 виданого ОСОБА_10 , який мешкає в с. Чорнолізці Тисменицького району у тому, що на підставі 16 сесії 3 скликання Чорнолізької сільської ради від 24.02.2001 року, згідно якого йому передається у приватну власність земельні ділянка площею 0,75 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована в с. Чорнолізці Чорнолізької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.20, 20зв).

Згідно постанови державного нотаріуса Тисменицької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Колтун С.В. від 19.06.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та неможливістю встановлення за ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_10 (а.с.32).

V. Мотиви з яких виходить суд та норми права.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та громадянина захищаються судом.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього ж Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Щодо прав на будинковолодіння.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство.

Так, відповідно до законодавства, чинного до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно зі ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року (зі змінами) на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди.

Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 №112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року №69, які були замінені Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженою наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 № 48.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Оскільки спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права, відтак положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ч. 1 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Частиною 1 ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У відповідності до положень п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права.

Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 6 ч.1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ст. 315 ч.2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п.1Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року, перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 1постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно листа ВСУ 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

VІ. Висновки суду.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Факт, який просить встановити позивач, знайшов своє підтвердження на підставі довідок Чорнолізького старостинського округу №12 Галицької міської ради та за наслідками визнання цивільного позову відповідачами, які є дружиною та дочкою ОСОБА_5 . Встановлення факту належності померлому ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для позивача має юридичне значення, оскільки дає можливість реалізувати право на спадкування.

З оглянутих вище документів, суд вважає доведеним факт належності ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_10 , а отже позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Оскільки судом встановлено, що померлому як голові робітничого двору належало на праві власності будинковолодіння АДРЕСА_1 , а також встановлено факт належності померлому ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, позивач прийняла спадщину за заповітом, оскільки постійно проживала з спадкодавцем на час відкриття спадщини, відтак ОСОБА_1 належить право власності на вищевказане майно в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_5 .

Отже, позов слід задовольнити повністю.

На підставі ст.328, 392, 1272, 1296, 1297 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 142, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння та на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом та встановлення юридичного факту, задовольнити повністю.

Встановити факт належності померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ІФ №030195, виданого 22.11.2001 року Чорнолізькою сільською радою на земельну ділянку площею 0,75 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території с.Чорнолізці Чорнолізької сільської ради на ім`я ОСОБА_10 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,7500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована с.Чорнолізці Чорнолізької сільської ради, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ІФ №030195.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

відповідачі: ОСОБА_2 АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5

Рішення складене в повному обсязі 14.11.2024 року.

Суддя Тисменицького районного суду

Івано-Франківської області Гриньків Д.В.