ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/905/23 Головуючий суддя І інстанції Зелінська І. В.
Провадження № 22-ц/818/310/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Пікуліна Романа Миколайовича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2023 року, по цивільній справі №641/905/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей.

Позовна заява мотивована тим, що його племінникам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №53 від 09.02.2022 року надано статус дітей, що позбавлені батьківського піклування. Мати дітей ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько дітей ОСОБА_1 на 24.02.2022 року знаходився під вартою у ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор», подальша його доля позивачу не відома, дітьми останній не цікавиться.

Вказав, що за рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №154 від 25.05.2022 року його призначено опікуном дітей, які на даний час фактично проживають з позивачем, хоча зареєстровані за адресою місця проживання відповідача.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня подання позову до досягнення дітьми повноліття на час перебування його опікуном дітей.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2023 року було задоволено позов.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.02.2023 року до досягнення дітьми повноліття на час перебування ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 в межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу

Не погоджуючись з вказаним рішення суду, адвокат Пікулін Р.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що правова позиція суду першої інстанції є упередженою, суперечить завданням та основним засадам цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, судом не враховано характер спірних правовідносин та підстав проживання дітей з ОСОБА_2 , а не з батьком ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Вказав, що до жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми та своєю матір`ю мешкав у АДРЕСА_1 . Крім того дітьми піклувалась няня. 10 жовтня 2021 року ОСОБА_5 мати позивача ОСОБА_2 відібрала дітей у няні та вивезла їх в невідомому напрямку, скориставшись відсутністю батька та в той час, коли матір ОСОБА_1 перебувала у лікарні. Батько дітей неодноразово намагався зв`язатися та забрати дітей назад, але його спроби були безуспішними і за рекомендацією юристів він не став діяти самостійно та забирати дітей силою.

Зазначив, що з метою повернення дітей відповідач ОСОБА_1 був вимушений подати заяву про звільнення із лав Збройних сил України. 13 березня 2023 року на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.03.23 року № 65-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби. В теперішній час ОСОБА_1 має намір присвятити життя своїм дітям сину ОСОБА_6 та сину ОСОБА_7 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно не повертає дітей батьку, ОСОБА_1 подав до суду заяву про відібрання дітей (справа № 641/2829/23). До теперішнього часу справу про відібрання дітей не розглянуто, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , який утримує дітей до суду жодного разу не з`явився, як і органи опіки та піклування, а суд не вживає жодних заходів для своєчасного розгляду справи. Стосовно перебування малолітніх дітей у ОСОБА_8 , то вказане проживання дітей з

останнім відбувається не на підставі закону або рішення суду. Таким чином проживання дітей з ОСОБА_8 , а не з батьком відбувається без правових підстав, та без судового рішення з цього приводу. Крім того ОСОБА_1 як батько, має переважне право,

визначене законом перед іншими особами на проживання дітей з ним, за виключенням коли існують обставини, що відібрання дитини буде суперечити її інтересам.

Зауважив, що судом першої інстанції не встановлено виключних обставин, які б унеможливлювали передачу неповнолітніх дітей до батька. Зокрема, відповідач ОСОБА_1 не позбавлений батьківських прав, є професійним військовослужбовцем, за яким позитивно характеризується та проходив службу у лавах ЗСУ, не зловживає спиртними напоями; діти будуть забезпечена житлом, батько цікавиться життям дітей, хоча і не завжди міг їх побачити у зв`язку із службою в армії.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи та вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що батьки мають утримувати дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом на підставі наявних у справі доказів, які відповідачем не оспорюються, встановлено, що відповідно до копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками останніх є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.4,5).

Як вбачається з копії рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 53 від 09.02.2022 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с.6,7).

Відповідно копії рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №154 від 25.05.2022 року ОСОБА_2 призначено опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Контроль за виконанням ОСОБА_2 обов`язків опікуна дітей покладено на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (а.с.8,9).

Відповідач не спростовує, що його діти мешкають разом з позивачем, який є опікуном його дітей. При цьому відповідач оспорює законність перебування дітей у позивача у іншій справі № 641/2829/23, в межах якої ухвалою від 25 травня 2023 року судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Богдан М.В. було відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про відібрання дітей (https://reestr.court.gov.ua/Review/111079356).

На день розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції вказана справа № 641/2829/23 по суті не розглянута, а згадані рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 53 від 09.02.2022 року про надання дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 статусу дітей, позбавлених батьківського піклування, та - №154 від 25.05.2022 року про призначення їх опікуном позивача - ОСОБА_2 .

З огляду на це наведені у апеляційній скарзі доводи перебувають поза межами предмету цього спору про стягнення аліментів, вони стосуються вищевказаної справи № 641/2829/23, в межах якої вирішується спір про відібрання дітей від позивача, а тому колегія суддів їх відхиляє, з урахуванням наступних норм матеріального права.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України.

У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно з ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з ч.1 ст.80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями ч.ч.2,3 ст.183 СК України встановлено, що у разі стягнення аліментів на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Матеріали справи свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей, однак вказав, що існує спір щодо проживання дітей з ОСОБА_8 .

Відповідач не має обмежень для працевлаштування за станом здоров`я, у справі відсутні докази, що в його ситуації неможливо отримати роботу та отримувати належну зарплату.

Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України у контексті вказаної норми ст. 180 СК України не надав суду доказів того, що на день ухвалення оскарженого рішення суду він не мав можливості сплачувати кошти на утримання дітей, не надав документів, які підтверджують відсутність у нього доходу, або перебування у нього на утриманні інших осіб, існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення при вирішенні спору про стягнення аліментів на утримання дітей та не спростував наявні у справі вищевказані докази, на які покликався суд першої інстанції на обґрунтування висновків про спроможність відповідача сплачувати аліменти у присудженому розмірі.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 61 ЦК орган опіки та піклування має повноваження для встановлення опіки над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу, які даного спору не стосуються.

Тому, оскільки з цього приводу існують вищевказані чинні рішення органу опіки та піклування - доводи скарги про те, що діти проживають неправомірно з позивачем є безпідставними, та з урахуванням наведеної норми ст. 3 Конвенції про права дитини та норми СК України не звільняють його від обов`язку сплачувати аліменти присуджені судом на дітей.

Доказів неможливості сплати аліментів у такому розмірі відповідач до суду не надав. У матеріалах справи відсутні дані щодо доходів відповідача, та до суду апеляційної інстанції їх також не надано. При цьому, відповідач перебуває у працездатному віці. Даних про те, що розмір доходів відповідача не дає йому змоги сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вирішив цей спір на підставі належним чином досліджених доказів і встановлених обставин справи та, урахувавши інтереси дітей, для благополуччя та повноцінного розвитку яких необхідним є забезпечення їх коштами одним із батьків у незалежності від наявності між ними спору щодо особи-платника аліментів, дійшов правильного висновку про стягнення з батька на користь їх опікуна аліментів на утримання дітей.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року в справі № 583/5413/18 (провадження № 61-13942св19).

Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20; від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22.

Наведене свідчить, що відповідачем не спростовано висновки суду першої інстанції, він не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з позовом до ОСОБА_8 про припинення стягнення аліментів з нього, звільнення від сплати заборгованості та стягнення аліментів на утримання дітей з нього на свою користь або про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дітей за наявності для того відповідних підстав.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги не спростовують висновки районного суду, тому колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пікуліна Романа Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

Ю.М.Мальований.