Справа № 204/578/24
Провадження № 2/204/1557/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю позивача за первісним позовом ОСОБА_1

за участю представника позивача

за первісним позовом ОСОБА_2

за участю відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

за участю представника відповідача за

первісним позовом ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року до суду надійшла позовна заява, в якій позивачка просила визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.1997 року, який 10.05.2023 року розірвано в судовому порядку.

Вказує, що в період перебування в шлюбі вона придбала за особисті кошти, квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 150 892 грн., на підставі договору купівлі-прродажу від 05.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою О.А., Вказану квартиру вона придбала за виручені у рівних частках разом із сестрою спільні кошти від продажу 06.09.2017 року спадкового майна їх батьків, двох земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та приватного будинку АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царейкіним М.С.

Ухвалою суду від 26.02.2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

18.03.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Забара А.В., в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивований тим, що відповідач не погоджується з доводами позивача та вважає їх бездоказовими та необґрунтованими, оскільки позивачка не надала угод про продаж спадкого майна та не значила суму, яку остання отримала в рахунок продажу такого майна. Позивач лише надала інформаційні довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких встановити такі відомості є неможливим. В реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2017 року за № 128860, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (продавці), частка кожної по 1/2 та подружжя ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (покупці) на підставі якого позивач та її сестра продали земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0003, площею 0,0634 га для введення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 5 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2017 року, продаж зазначеної земельної ділянки був здійснений за 144 000 грн. З огляду на те, що частка позивача на земельну ділянку складала 1/2 , то сума коштів, які остання отримала становить 72 000 грн. Також, в реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2017 року за № 128859, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (продавці), частка кожної по та подружжя ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (покупці), на підставі якого позивач та її сестра продали земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 5 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2017 року за № 128859 продаж зазначеної земельної ділянки був здійснений за 58 000 грн. З огляду на те, що частка позивача на земельну ділянку складала 1/2, то сума коштів, які остання отримала становить 29 000 грн. В реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний Договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2017 року за № 128858, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (продавці), частка кожної по 1/2 та подружжя ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (покупці), на підставі якого позивач та її сестра продали житловий будинок АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 0,25 га (кадастровий помер :08:004:0002). Відповідно до п. 5 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2017 року за № 128858 продаж зазначеного будинку був здійснений за 44 700 грн. З огляду на те, що частка позивача на житловий будинок складала 1/2, то сума коштів, які остання отримала становить 22 350 грн. Всього позивач отримала 58 550 гривень від продажу 1/2 частки двох земельних ділянок та житлового будинку. Таким чином, доводи позивачки, що вона придбала квартиру за кошти, отримані від продажу її особистого майна повністю спростовуються та такі доводи свідчать про те, що позивач надала суду недостовірні відомості. Позивачка є стороною договорів купівлі-продажу земельних ділянок та житлового зудинку, однак не долучила такі докази, з метою приховати вартість отриманих нею коштів, які є неснівмірними із вартістю квартири. Натомість, відповідач вказує, що кошти які отримала позивачка від продажу своїх земельних ділянок та житлового будинку не відповідають вартості квартири. Більше того, квартира придбана спільно сторонами та за їх спільні кошти. Позивач не долучила до матеріалів справи жодного доказу на підтвердження того, що саме ті кошти, які були отримані від продажу земельних ділянок та житлового будинку були направлені па придбання квартири.

18.03.2024 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якому він просив розділити спірну квартиру, оскільки вона є спільною сумісною власністю подружжя.

23.04.2024 року ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про поділ майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом.

В зустрічному позові ОСОБА_3 просив в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2023 року розірвано. В період перебування в шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Вважає, що кожному із подружжя має бути в порядку поділу майна виділена у власність по частини кожному квартири. На сьогодні сторони в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

14.08.2024 року в судовому засіданні представником позивача за первісним позовом ОСОБА_4 надано клопотання про призначення експертизи расписки, на яку посилається позивачка, у задоволені якого протокольною ухвалою відмовлено, оскільки в матеріалах справи відсутня розписка, на яку посилається позивачка.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кузьміна Р.В.. позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, у задоволені зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на підстави зазначені у первісному позові.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Забара А.В. заперечували проти задоволення первісного позову та підтримали вимоги за зустрічним позовом.

Вислухавши сторони, свідка, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що сторонами не заперечується, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.1997 року по 10.05.2023 року.

За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2017 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою О.А., зареєстрований в реєстрі за № 1772.

У договорі купівлі-продажу від 05.10.2007 року покупцем квартири вказано ОСОБА_1 , при цьому купівля квартири проводилася за письмовою згодою чоловіка покупця (а.с. 6).

Згідно з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права влансоті від 05.10.2017 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 101) (а.с. 7).

Отже спірне майно сторони набули у період шлюбу.

За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України, визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України)

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 в обґрунтування позову та заперечуючи проти зустрічних позовних вимог, стверджує, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , не може бути об`єктом спільного майна подружжя, оскільки ця квартира придбана за її особисті кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була власником частини земельної ділянки 0,0634 га, кадастровий номер №:08:004:0003, призначеної для введення особистого селянського господарства, розташованої на території АДРЕСА_2 ; частини жилого будинку та земельної ділянки площею 0,2500 га., кадастровий номер №:08:004:0002, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться в АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2017 року (посвідчене державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., зареєстроване в реєстрі за №1-1468, №1-1462 №1-1459). Інша 1/2 частина вказаного майна належала її рідній сестрі ОСОБА_5 (а.с. 8-10)

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 06.09.2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (продавці) продали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (покупці) за ціною 14 344 грн. земельної ділянки земельну ділянку 0,0634 га, кадастровий номер №:08:004:0003, що розташована на території АДРЕСА_2 , з цільовим призначення для введення особистого селянського господарства; за ціною 57 920 грн. земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходяться в АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та за ціною 44 642 грн. жиловий будинок, що знаходяться в АДРЕСА_2 (посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С., зареєстроване в реєстрі за № 838, № 837 № 838) (а.с. 30-32).

З огляду на те, що частка позивачки ОСОБА_1 на нерухоме майно складала 1/2, то сума коштів, які остання отримала від продажу 1/2 частки всього спадкового майна, складала 58 550 грн. Вартість спірної квартири придбаної у шлюбі склала 150 892 грн. Позивачко також посилалася, що вона брала ще суму коштів у борг у своєї сестри для купівлі спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але, посилання позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , щодо придбання нею спірної квартири за особисті кошти, які належали їй особисто від продажу нерухомого майна та отримання суми у борг, є безпідставними та необгрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів цього стороною позивача не надано. Передача грошових коштів у борг, показами свідка не підтверджується, а будь які письмові докази з цього приводу, у матеріалах справи відсутні. Як і не надано належних та допустимих доказів стороною позивача, що отримані від продажу спадкового майна кошти були витрачені позивачкою саме на купівлю спірної квартири.

Також суд зауважує, що правочин з купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вчинено ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 . При цьому, він не містить застережень відносно того, що сплачені покупцеві грошові кошти у розмірі 150 892 грн., є особистою власністю ОСОБА_1 (а.с. 6). Більш того, відповідачем ОСОБА_3 надавалася згода своїй дружині ОСОБА_1 на придбання спірної квартири.

Отже, ОСОБА_1 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , укладаючи цей договір, повинна була усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована ОСОБА_1 належними та допустимими доказами,.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги про визнання майна особистою власністю, не підлягають задоволенню.

Виходячи з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними у шлюбних відносинах, суд вважає, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому зустрічний позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, то за її вимогами не підлягають відшкодування судові витрати. Що стосується зустрічного позову, то оскільки його задоволено, то судові ватри підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених вимог зустрічного позову. Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 належить стягнути суму судового збору сплаченого за подачу позову у розмірі 4 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 60-63, 69-70 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) про визнання майна особистою приватною власністю залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про поділ майна подружжя задовольнити.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 4 000 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська