КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/1344/23 Головуючий у І інстанції Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїни

28 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддівсудової палати палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в містіКиєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01.12.2018 року між позивачем та ОСОБА_3 , який на момент виникнення спірних правовідносин перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , був підписаний договір позики, згідно умов якого на підставі розписки для вирішення сімейних проблем ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 27 000 доларів США. За умовами договору позики відповідач ОСОБА_3 зобов'язався повернути грошові кошти позивачу в строк до 31.05.2022 року.

Крім того, 25.08.2019 року, 04.04.2020 року, 24.11.2020 року, 10.07.2021 року та 20.09.2021 року ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_2 38 000 доларів США, 60 000 доларів США, 110 000 доларів США, 55 000 доларів США та 20 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками.

Таким чином, станом на 01.10.2021 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в позику в інтересах сім'ї грошові кошти в загальному розмірі 310 000 доларів США.

Усічні 2022 року позивач направив на адресу боржниківвимогу про повернення коштів, однак вона повернулась без вручення.

30.11.2022 року, дізнавшись, що подружжя продає свої автомобілі, позивач прибув до місцяпроживання боржників і особисто вручив їм підрозпис дві вимоги про повернення коштів від 14.01.2022 року та 30.11.2022 року.

Станом на день подання позову до суду відповідачі повернули позивачу 35 000 доларів США.

На неодноразові прохання погасити борг або оформити на позивача майно, яке було придбано за кошти позивача, відповідачі відмовляються. Крім того, оскількивідповідачі не повернули борг у визначений термін згідно договору позики, позивач в порядку статті 625 ЦК України має право на стягненнясуми боргу, а також трьох процентів річних від простроченої суми, неустойки у розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов'язання, а також штрафу у розмірі 3% від суми боргу.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарногрошові кошти в сумі 439 570,50 доларів США, що на день складанняпозовної заяви в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 36,56 грн) становить 16 070 697,50 грн, в тому числі - 275 000 доларів США - борг згідно розписок, 6 170,50 доларів США - 3% річних за невиконаннязобов`язання; 150 150 доларів США- неустойка у розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов`язання; 8 250 доларів США - штраф у розмірі 3% відсуми боргу; та стягнути з відповідачів солідарносудові витрати в сумі 13 420 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київськоїобласті від 04 березня 2024 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 439 570,50 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 36,56 грн) складає 16 070 697,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 710,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 710,00грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернулась відповідачка ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині солідарної відповідальності ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 солідарно грошових коштів у розмірі 16 070 697,50 грн.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів укладення договору позики в інтересах сім'ї та використання отриманих у борг коштів для задоволення потреб сім'ї.

Вказує, що не надавала своєї згоди на укладення договору позики та не була обізнана про його укладення.

Зазначає також, що на момент виникнення спірних правовідносин грошових коштів у сімейному бюджеті було достатньо для достойного проживання відповідачів та їх дітей, придбання автомобілів, земельної ділянки та будинку, потреби у залученні додаткових грошових коштів до сімейного бюджету не було. Вважає укладення договору позики та написання розписок відповідачем ОСОБА_3 способом тиску на себе при вирішенні питання розподілу спільного майна подружжя.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя статті 360 ЦПК України).

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала подану нею апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Несвєтов В.Г. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Іванченко В.А. у судовому засіданні також заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.12.2018 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був підписаний договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 27 000 доларів США, про що позичальник зазначає додатково в розписці. За умови складання нових, додаткових розписок сума позики збільшується відповідно на суми, зазначені в додаткових розписках.

Відповідно до п. 4.1. договору позики зазначену суму позичальник ОСОБА_3 зобов`язується повернути кошти позивачу готівкою в строк до 31.05.2022 року.

Відповідно до положень п. 5.1.2 Договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний обов`язково сплатити: самостійно та чи/або на вимогу Позикодавця, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, неустойку в розмірі 0,2% за кожен день невиконання зобов'язання, штраф в розмірі 3% від суми боргу, з дати визначеної в пункті 4.1 договору позики, а також 3% річних від простроченої та неповернутої суми.

Відповідно до розписки від 01 грудня 2018 року ОСОБА_3 з метою вирішення сімейних, комерційних та інших проблем та питань пов`язаних з господарською діяльністю, взяв в борг ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 27 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31 травня 2022 року. У розписці зазначено, що кошти отримані для придбання сімейного автомобіля. (а.с. 8 том І)

Відповідно до розписки від 25 серпня 2019 року, ОСОБА_3 взяв в борг ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 38 000,00 доларів США для придбання та оформлення автомобіля Додж Рам, привезеного з США, які зобов`язався повернути в строк до 31 травня 2022 року. (а.с. 9 том І)

Відповідно до розписки від 04 квітня 2020 року, ОСОБА_3 взяв в борг ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 60 000,00 доларів США для придбання та оформлення житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути в строк до 31 травня 2022 року. (а.с. 10 том І)

Відповідно до розписки від 24 листопада 2020 року, ОСОБА_3 взяв в борг ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 110 000,00 доларів США для придбання будівельних матеріалів, меблів, обладнання тощо для житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути в строк до 31 травня 2022 року. (а.с. 11 том І)

Відповідно до розписки від 10 липня 2021 року, ОСОБА_3 взяв в борг ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 55 000,00 доларів США для придбання житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_2 та розрахунку за інформаційні консультаційні послуги з ФОП, які зобов`язався повернути в строк до 31 травня 2022 року. (а.с. 12 том І)

Відповідно до розписки від 20 вересня 2021 року, ОСОБА_3 взяв в борг ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 20 000,00 доларів США для придбання автомобіля марки Тойота, які зобов`язався повернути в строк до 31 травня 2022 року. (а.с. 13 том І)

Таким чином, станом на 01.10.2021 року ОСОБА_3 за договором позики від 01.12.2018 року в інтересах сім`ї отримав кошти в сумі 310 000 доларів США.

Станом на день подання позову до суду відповідачі повернули позивачу 35 000 доларів США.

Таким чином на час розгляду справи борг за договором позики від 01.12.2018 року складає 275 000 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що кошти отримані за договором позики були використані в інтересах сім`ї, відповідачкою ОСОБА_1 зазначеного не спростовано. З огляду на вказане, враховуючи, що відповідачі своє зобов`язання за договором позики не виконали і борг не повернули, суд вважав обгрунтованими вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача боргу за договором позики у сумі 275 000 доларів США.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначенихродовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказуванняпокладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на якийпосилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

У справі, що переглядається, суд першої інстанціївстановив правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто.

Крім того, суд першої інстанції встановив наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, оскільки договір позики був укладений за згодою ОСОБА_1 , що підтверджується розписками, в яких зазначається, що гроші отримані для придбання майна для сім`ї, яке в тому числі оформлене на ім`я ОСОБА_1 .

Так, позивачем разом із позовною заявою подано доказі, які підтверджують факт набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом спірного періоду у власність майна, на придбання якого отримані кошти за Договором позики.

Відповідачкою ОСОБА_1 не надано доказів того, щокошти, отримані за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності згоди ОСОБА_1 на укладення договору позики, як підставу для відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 в справі № 713/285/2012.

З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з подружжя боргу за договором позики в сумі 275 000 доларів США (що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 36,56 грн) складає10 054 000,00гривень) є законним та обґрунтованим, апеляційна скарга не містить доводів, що вказують на існування підстав для скасування судового рішення в цій частині.

Поряд із цим, задовольняючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів 3% річних за невиконання зобов`язання; неустойки у розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов`язання, а також передбаченого умовами договору штрафу в розмірі 3% від суми боргу за несвоєчасне повернення, суд першої інстанції не застосував пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Так, судом першої інстанції не враховано, що особаможе бути звільнена від цивільного обов`язку абойого виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (згідно постанови Верховного Суду у складіОб`єднаної палати Касаційногоцивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Так, згідно п. 4.1 Договору позики, позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві суму позики готівкою в строк до 31 травня 2022 року.

З огляду на вказане, позивачем безпідставно нараховано штрафні санкції та неустойку за несвоєчасне повернення суми боргу, оскільки період прострочення припадає на період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022«Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, який діє на теперішній час.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Вирішуючи спір в частині вимог про солідарне стягнення неустойки та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язання, суд першої інстанції не застосував пункт 18 Прикінцевих та перехіднихположень ЦК України, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині. Зазначене, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на вказане, задовольняючи частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог на суму 164 570,50 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 36,56грн) складає6 016 697,48 грн, та відмовляючи в цій частині вимог, апеляційний суд вважає правильним змінити розподіл судових витрат, визначений судом першої інстанції.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 13 420,00 грн з урахуванням ціни позову - 16 070 697,50 грн.

Оскільки часткове скасування рішення суду першої інстанції вплинуло на обсяг вирішених позовних вимог, апеляційний суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог (10 054 000х100%:16 070 697,50 = 62%) вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, шляхом зменшення суми судового збору з 6710,00 грн до 4160,20 грн (13 420:100х62%:2).

Крім того, частково задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, доходить висновку про стягнення з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7 649,40 грн (20130:100х38%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської областівід 04 березня 2024 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 170,50 доларів США як 3% річних за невиконання зобов`язання; 150 150 доларів США - неустойки у розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов`язання, а також 8 250 доларів США штрафу у розмірі 3% відсуми боргу, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, абзац другий резолютивної частини рішенняВишгородського районного суду Київськоїобласті від 04 березня 2024 року викласти в наступній редакції.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 г рошові кошти у розмірі 275 000 (двісті сімдесят п`ять тисяч) доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 36,56 грн) складає10 054 000 (десять мільйонів п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 коп.

Змінити розподіл судових витрат, визначений судом першої інстанції, вказавши, що до стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме по 4 160 (чотири тисячі сто шістдесят) гривень 20 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7 649 (сім тисяч шістсот сорок дев'ять) гривень 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягомтридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошенолише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 серпня 2024 року.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ).

Відповідачі: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 );

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ).

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.