справа № 274/4626/24
провадження № 2/0274/1217/24
Рішення

Іменем України

22.08.2024 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області у складі: судді Вдовиченко Т.М., за участі секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на свою користь:

- заборгованість із заробітної плати станом на 06.02.2024 року, яка без врахування податків та зборів становить 37140,29 грн;

- компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 12368,07 грн, без урахування податків та зборів;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 лютого 2024 року по день ухвалення рішення, що на момент звернення до суду становить 53740,34 грн, без урахування податків та зборів, а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Працювала на посаді касира торгівельного залу департаменту роздрібної торгівлі та продажу ТОВ«Дієса». Згідно наказу №Z00/05/02/006 від 06.02.2024 припинила трудові відносини на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, у день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі та з виплати компенсації за невикористану відпустку. Оскільки відповідач не провів вчасно розрахунку, то він зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2024 по день ухвалення рішення.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 03.06.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін ( а.юс. 31-32).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 16.07.2024 ТзОВ «Дієса» відмовлено у поновленні строку на подання відзиву ( а.с. 39-40).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 16.07.2024 до ТзОВ «Дієса» застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, в зв`язку з неподанням доказів ( а.с. 41-43).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 12.08.2024 року задоволено клопотання ТОВ " Дієса", скасовано заходи процесуального примусу.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 12.08.2024 ТзОВ «Дієса» повторно відмовлено у поновленні строку на подання відзиву .

В судове засідання позивачка не з"явилася, на адресу суду спрямувала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, в письмовому клопотанні від 13.08.2024 просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначила, що перед працівниками ТОВ «Дієса» дійсно існує заборгованість, проте дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили, а саме у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. Вказані обставини поставили компанію у скрутне становище, що спричинило неможливість виконання усіх зобов`язань в томі числі по оплаті заробітної плати. Таким чином, введення воєнного стану в Україні стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Дієса» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків по своєчасній виплаті заробітної плати перед позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивачка перебувала на посаді касира торгівельного залу департаменту роздрібної торгівлі та продажу ТОВ «Дієса» до 06.02.2024 (а.с.15-19).

На підставі наказу №Z00/05/02/006 від 06.02.2024 позивачку звільнено на підставі n. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.14).

Відповідно до наказу ТОВ «Дієса» на день звільнення позивачка мала право на отримання компенсації за невикористану відпустку в кількості 35 календарних днів.

Однак, на момент звільнення з роботи по момент звернення до суду розрахунок сум, належних працівникові при звільненні не був проведений.

Згідно з розрахунковим листком заборгованість по заробітній платі позивачки станом на 06.02.2024 становила 49508,36 грн., з них 12368,02 грн компенсація за 35 днів відпустки та 37140,29 грн заробітна плата.

Відповідно до розрахункового листа за грудень 2023 заробітна плата нарахована позивачці у розмірі 13175,24 грн за 21 відпрацьований день з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, а в січні 2024 - 15661,15 грн, з них оплата 14 днів відпустки 4930,94 грн, 10730,21 грн. за 13 відпрацьованих днів з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів (а.с.20-23).

Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі суд враховує наступне.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відомості про проведення з позивачкою повного розрахунку на день ухвалення судового рішення відсутні.

З урахуванням викладеного, суд вважає встановленою та доведеною обставину наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачкою у сумі 37140,29 грн, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у вищезазначеному розмірі.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсацію за дні невикористаної відпустки суд виходить із наступного.

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні приписи містить ч.1 ст. 83 КЗпП України.

Оскільки позивачка звільнилася з роботи, то відповідач мав виплати всі суми, що належать працівнику від підприємства в день звільнення. Проте відповідач цього обов`язку не виконав, чим порушив права позивачки, що має наслідком задоволення вимог позивачки про стягнення компенсації за невикористану відпустку, загальний розмір якої становить 12368,07 грн з без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Крім того, слід зазначити, що представник відповідача у поданому до суду клопотанні заперечувала лише проти стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та інших платежів, не пов`язаних із стягненням заробітної плати. Проти стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, представник відповідача не заперечувала.

Враховуючи наведене позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2024 по день ухвалення рішення у розмірі 53740,34 грн суд відзначає наступне.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в редакції, яка набула чинності 19.07.2023, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день постановлення рішення, суд враховує, що позивачка була звільнена 06.02.2024, таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки має обчислюватися, починаючи з дня, наступного за днем звільнення позивачки, тобто за період з 07.02.2024 по 07.08.2024, включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Суд відзначає, що зазначений період з 06.02.2024 по 06.08.2024 включно не виходить за межі шести місяців, за які може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, що визначено ч.1 ст.117 КЗпП України.

Судом розраховано, що середньоденна заробітна плата позивача становить 655,37 грн. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Загальна кількість робочих днів за період з 07.02.2024 по 07.08.2024, включно, становить 131 робочий день.

Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 85853,47 грн. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів (визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки), яка розрахована судом з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Водночас, суд не може вийти за межі позовних вимог, якими визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 53740,34 грн

Як вказує відповідач, він має бути звільнений від відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні внаслідок форс-мажорних обставин.

Так, згідно з листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет та адресований: «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.97 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

В силу вимог ч.ч.1-4 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Разом із з цим, представником відповідачем не надано доказів про матеріальний стан Товариства, наявність коштів на рахунку на момент звільнення позивачки, і позивачка не є працівником представництва, яке опинилося на окупованій території чи зазначено руйнувань або пошкоджень внаслідок бойових дій.

Оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок доведення, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, суд дійшов висновку, що підстави для звільнення відповідача від обов`язку сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку відсутні.

Беручи до уваги вищезгадані принципи розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи розмір основної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, розмір заявлених позивачем вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2024 по 07.08.2024, у розмірі 53740,34 грн, що не перевищує розміру вищевказаної загальної заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

При цьому, з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн. за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, оскільки позивачка звільнена від його сплати відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 12-13,76-81,89, 133,211,247,258, 263-265,274-275,279,354,430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 37140,29 грн, з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 12368,07 грн з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2024 по 07.08.2024 у розмірі 53740,34 грн з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь держави судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду щодо стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 серпня 2024 року

Суддя: Т.М. Вдовиченко