ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м.Суми

Справа №577/3456/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/119/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Черпакової Олени Іванівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2023 року у складі судді Ярмак О.М., постановлену у м. Конотоп Сумської області,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб зареєстрований між нею та ОСОБА_2 20 серпня 2008 року виконкомом Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, актовий запис №06, а дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом з нею.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 серпня 2008 року у Попівській сільській раді Конотопського району Сумської області, актовий запис № 06. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишено « ОСОБА_1 ».

29 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом першої інстанції не вирішено позовну вимогу про залишення дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом з нею.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимоги про залишення малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що дочка ОСОБА_3 проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач проживає за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_1 .

Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення суду про розірвання шлюбу не вирішено питання про залишення проживання дитини разом з нею.

Зазначає, що між нею та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дочки, то вимога про залишення дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з нею стосувалася лише констатації факту її проживання разом з нею після розірвання шлюбу.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідачем подано не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника апелянта. Яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Малолітня дочка сторін ОСОБА_3 проживає разом з ОСОБА_1 .

Між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає з матір`ю, а отже сторонами у порядку ч. 1 ст. 160 СК України самостійно досягнуто згоди щодо місця проживання малолітньої дитини, то відсутні підстави для вирішення вказаного питання судом у зв`язку відсутністю спору між сторонами.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що при ухваленні судового рішення про розірвання шлюбу судом першої інстанції не вирішено вимогу про залишення дитини проживати разом з нею.

Проте, питання щодо залишення дитини проживати разом з позивачем не є окремою позовною вимогою, оскільки таке питання вирішується одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Крім того, нормами Сімейного кодексу України не передбачено під час розгляду спору про розірвання шлюбу вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.

Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вирішення питання щодо місця проживання дитини, так як між сторонами досягнуто згоди у порядку ч. 1 ст. 160 СК України, оскільки позивачем позовна вимога про визначення місця дитини не заявлялась.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

За таких обставин апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 270, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, виклавши її мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов