ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1375/24 Справа № 212/7336/23 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді АгєєваО.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/7336/23 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Власенко М. Д., повний текст рішення складено 01 листопада 2023 року

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що працював протягом 14 років в гірничо-транспортному цеху гірничого департаменту на підприємстві відповідача. Внаслідок роботи у шкідливих умовах праці у позивача виявлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В, легенева недостатність другого ступеня. На підприємстві відповідача було складено Акт про хронічне професійне захворювання, за яким комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання встановлено, що позивач втратив своє здоров`я та працездатністть внаслідок тривалої праці у шкідливих умовах на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг". За висновком МСЕК позивачу первинно встановлено втрата працездатності у розмірі 30% та ІІІ групу інвалідності з 28 серпня 2023 року по 01 вересня 2024 року. Внаслідок отриманих професійних захворювань позивач не має змоги вести звичайне життя, змушений перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки. Позивач відчуває задишку при незначному навантаженні, приступоподібний кашель, напади задухи, біль у грудях та міжлопатковій ділянці, загальну слабкість, головний біль, запаморочення, біль та обмеження рухів в попереково-крижовому відділі хребта, набряки гомілок. Настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення стану його здоров`я, обумовлене й погіршенням психологічного аспекту життя, оскільки через профзахворювання, він не має змоги належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, що доводиться робити його дружині, що викликає осуд з боку оточуючих. Окрім цього, через профзахворювання, що супроводжуються значною втратою працездатності у відносно молодому віці, позивач не має змоги приділяти увагу своїй дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає, що професійне захворювання виникло внаслідок порушень норм охорони праці на підприємстві, де він працював. У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 250 000 грн., яку просив стягнути з відповідача без утримання податків і зборів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволені частково:стягнуто з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 120 000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб, а також витрати на правову допомогу у розмірі 8000 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду змінити, збільшивши розмір моральної шкоди до заявленої суми у позові. В обґрунтування зазначив, що судом не враховано, що у зв`язку з вказаним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Тривалий курс лікування позбавляє його вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є безстроковими, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань.

Відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» також подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду змінити, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. та розмір витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн..

В обґрунтування скарги зазначив, що обов`язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв`язку мiж шкодою і протиправною поведінкою особи. Крім того судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у Постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди». Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, жодного разу зі скаргами на шкідливі умови праці, порушення технологічного процесу до відповідача не звертався.

Судом не взято до уваги судову практику щодо розгляду аналогічних справ. Розмір витрат на правову допомогу вважає надмірним та необґрунтованим.

Відзиви на апеляційні скарги до апеляційного суду не надійшли.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 250 000 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював на підприємстві відповідача: з 22 червня 2004 року по 04 січня 2006 року - слюсарем по ремонту автомобілів у горно транспортному цеху ВАТ Криворізький гірничо-металургійний комбінат Криворіжсталь, з 05 січня 2006 року водієм автотранспортних засобів у горно транспортному цеху ВАТ Криворізький гірничо-металургійний комбінат Криворіжсталь, з 01 червня 2007 року по 28 серпня 2018 водієм автотранспортних засобів у горно транспортному цеху ПАТ Міттал Стіл Кривий Ріг. 28 серпня 2018 року звільнений по власному бажанню по догляду за дитиною до досягнення ним віку 11 років за ст.38 КзПП, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.20-24).

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Державної установи Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 01 червня 2023 року № 601, позивачу були встановлене професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В, легенева недостатність другого ступеня (а.с.16-17).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 14 липня 2023 року, проведеного на ПАТ АрселорМіттал Кривий Ріг, встановлено обставини виникнення хронічного професійного захворювання позивача, а саме: працюючи водієм автотранспортних засобів у гірничо-транспортному цеху гірничого департаменту ПАТ АрселорМіттал Кривий Ріг з 05 січня 2006 року по 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 виконував роботи з керування кар`єрним великовантажним самоскидом САТ (автосамоскид вантажопідйомністю від 100 т до 140 т в дорожніх умовах кар`єрів № 2-біс, №3 ГД при транспортуванні гірничої маси. Внаслідок недосконалості технологічного процесу, протягом робочої зміни, що становить згідно хронометражу робочого часу 675 хв (12 годин день, 12 годин ніч) підпадав під вплив шкідливого виробничого фактору, а саме аерозолю фіброгенної дії (а.с.7-9).

У п. 18 Акту зазначено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання, є: аерозоль фіброгенної дії: концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 % до 70 % складала 4,6 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 2,0 мг/м3.

Висновком МСЕК від 14 вересня 2023 року позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності по ХОЗЛ та ІІІ групу інвалідності з 28 серпня 2023 року по 01 вересня 2024 року (а.с.6). Позивачу протипоказана важка праця в умовах виробничого пилу. Рекомендовано спостереження та лікування у сімейного лікаря.

У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями позивач звертався до закладу медичного лікування, що підтверджується наявною в матеріалах справи виписками із медичної карти стаціонарного хворого та епекіризом із денного стаціонару (а.с.18-19, 31).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що тяжкі та шкідливі умови праці на підприємстві відповідача призвели до професійного захворювання позивача, та цим позивачу було заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив зі ступеню, характеру, обсягу і тривалістю страждань, та того, що професійна працездатність в зв`язку з професійним захворюванням згідно висновку МСЕК втрачена на 30%, позивач визнаний інвалідом третьої групи безстроково.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та розглянувши доводи апеляційної скарги виходить з наступного.

Згідно статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем надано розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 14 липня 2023 року та довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, відповідно до яких позивачу встановлено 30 відсотків втрати працездатності.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 14 липня 2023 року, стосовно ОСОБА_1 зазначено, що що причиною виникнення хронічного професійного захворювання, є: аерозоль фіброгенної дії: концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 % до 70 % складала 4,6 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 2,0 мг/м3.

Таким чином, в даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство-відповідача).

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачеві ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок правонаступника роботодавця, тобто ПрАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 120 000 грн., суд виходив з обставин характеру захворювання, фізичними і моральними стражданнями позивача у зв`язку з професійним захворюванням, їх тривалості і тяжкості, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставістатті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року(з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст.32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції враховано, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, втратив професійну працездатність у розмірі 30%, що свідчить про незворотність такої втрати. Після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, у зв`язку з втратою здоров`я він постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на проходження постійних курсів лікування, відновлення його стану здоров`я неможливе.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг як позивача так і представника відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч.2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Посилання представника відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, не приймаються колегією суддів, оскільки, як встановлено судом, професійне захворювання позивача виникло не у зв`язку з тривалою працею останнього за професією, а у зв`язку з недосконалістю робочого місця виробничі операції формувальника машинного формування були пов`язані з впливом шкідливих факторів локальної вібрації, показники якої перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, тобто через порушення роботодавцем ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо розміру стягнутої правничої допомоги .

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

Варто також зауважити, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи заявником подані розрахунок витрат за Договором про надання правничої допомоги та на представлення інтересів від 20.09.2023 року, Акт приймання-передачі наданих послуг, копію прибуткового касового ордеру від 20.09.2023 року, ордер серії АН № 1255383 від 21.09.2023 року.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг адвокат Заборський О.В. надав клієнту правову допомогу, яка складається з консультації з: попереднього опрацювання матеріалів законодавчої бази, що регламентує спірні правовідносини 3000 грн. (3 години), підготовка правової позиції, збір доказів, перевірка та підготовка документів 3000 грн. (3 години), підготовка та подання позовної заяви 2000 грн. (2 години), судове представництво 1000 грн. (1 година) (а.с.27).

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 520/9115/19 викладено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

У постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року по справі № 380/887/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У той же час, надані послуги, щодо попереднього опрацювання матеріалів та законодавчої бази, не є заявами по суті справи, і вчинення (виконання) яких не вимагається судом, а тому згідно з процесуальним законом, не є обов`язковими для відшкодування у кожному без винятку випадку. Таким чином, дані послуги задоволенню не підлягають.

Виокремлення адвокатом «підготовка правової позиції, збір доказів, перевірка а підготовка документів» як самостійного виду адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з «підготовки, написання позовної заяви» до суду, а тому на переконання суду, вимоги з оплати за вказаний вид послуги на суму 3 000 грн. задоволенню не підлягають.

Послуга надана адвокатом як «судове представництво», задоволенню також не підлягає, оскільки справу було розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення(виклику) учасників справи.

Таким чином, оцінюючи характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, колегія суддів дійшла висновку, про часткове задоволення апеляційної скарги та зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 2 000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні. В іншій частині рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року в частині задоволених вимог про стягнення витрат на правову допомогу - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: