Провадження № 4-с/344/5/24
У Х В А Л А

21 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

представника скаржника Роєнко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу АТ «Укртрансгаз» на бездіяльність державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

В скарзі вказано, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 10/03/2020 у справі 344/11719/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ "Укртрансгаз". Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.08.2020 рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та незаконно утриманих коштів - скасовано. В цій частині прийнято нове рішення, яким позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково, стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 : 9 445,20 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -з 05 травня 2018 року по день фактичного розрахунку 20 червня 2018 року з урахуванням всіх обов`язкових платежів, а у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення незаконно утриманих коштів відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 855,83 гривень судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, та на користь АТ «Укртрансгаз»: 2 098,50 гривень судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. Скаржник сплатив належні з нього платежі, крім 2 098,50 гривень судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, оскільки це однорідна вимога до кредитора боржника і за нею він надіслав ОСОБА_1 вимогу, яка не була заперечена, а тому за трактуванням скаржника та відповідно до практики Верховного Суду є прийнятою. Тому скаржник просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського ВДВС у тісті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І.; зобов`язати державного виконавця розглянути заяву № 1001ВИХ-23-7893 від 09.10.2023 та № 1001ВИХ-23-8040 скаржника; зобов`язати державного виконавця закінчити виконавче провадження; за наявності підстав, зобов`язати державного виконавця розглянути заяву № 1001ВИХ-23-9275 від 29.11.2023; зобов`язати державного виконавця повернути виконавчий документ.

Державний виконавець подав письмове заперечення проти скарги, в якому вказав, що стягувач не надає йому відповідь щодо задоволення вимог боржником, не повідомляє реквізити на отримання присудженого стягнення; через це грошові кошти перебувають в транзиті; зустрічне зарахування однорідних вимог не передбачено галузевим законом.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав скаргу та повторив її підстави, що вказаній в скарзі.

Таким чином боржником у виконавчому провадженні виконано усі дії, що передбачені виконавчим документом, крім 2 098,50 гривень судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Зарахування зустрічних вимог не передбачено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», оскільки правове застосування відповідного інституту передбачено положеннями ЦК України, що може бути враховано на час вирішення спору судом.

Таким чином, будь-якої бездіяльності державного виконавця скаржником не доведено.

Спір має місце саме з підстав дії скаржника щодо притримання 2 098,50 гривень судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Другою обставиною не закінчення виконавчого провадження є повідомлення скаржником та державним виконавцем інформації про не сприяння стягувача у проведенні своєчасного і повного примусового виконання, оскільки ним не повідомлено державного виконавця про реквізити для отримання електронного переказу грошових коштів.

Одночасно з цим, боржником вказано, що ним самостійно і добровільно здійснено виконання положення судового рішення про виплату коштів.

Таким чином, на боржника не може бути покладено негативні наслідки бездіяльності стягувача.

Разом з цим, не є бездіяльністю державного виконавця виявлене несприяння стягувача в повідомленні реквізитів для перерахування грошових коштів, отриманих від боржника.

При цьому відсутня будь-яка можливість щодо передбачення строку продовження такої невизначеності, що створена стягувачем.

Оскільки зловживання правами законом не гарантовано, тому цим судом стягувачу і не забезпечується.

Таким чином, за обставин зловживання стягувачем правами та повним виконанням виконавчого документу негативні наслідки на боржника покладені не можуть бути.

Крім цього, зустрічна вимога скаржника до стягувача визначена саме судовим рішенням в їх спорі.

Отже, зустрічна вимога не є спірною, будь-якому диспуту не підлягає. Хоча скаржник і не подав виконавчого документу до виконання щодо стягнення 2 098,50 гривень зі ОСОБА_1 .

Однак, по-перше, не є розумним та ефективним стягнення 2 098,50 гривень з АТ «Укртансгаз» на користь ОСОБА_1 лише для того щоб надалі стягнути в зворотньому порядку з ОСОБА_1 на користь АТ «Укртансгаз».

Будь-яка легітимна мета виконавчого провадження таким діями не була б досягнута.

Крім цього, сторони виконавчого провадження можуть звернутись до суду для роз?яснення порядку виконання.

По-друге, стягувач не повідомив державного виконавця щодо правових підстав заперечення зустрічного зарахування однорідної вимоги.

Разом з цим, стягувач та державний виконавець не надали суду доказу звернення ними до органу, який видав виконавчий документ для роз?яснення порядку виконання з урахуванням заяви боржника щодо зустрічного зарахування.

Так само пояснення державного виконавця з приводу фактичних обставин підтверджено поясненнями представника скаржника.

Отже, будь-якого заперечення саме фактичних обставин між сторонами немає. Спір виник саме щодо юридичної оцінки цих обставин.

Однак, доказу звернення до суду в порядку тлумачення особливостей виконання органом, що видав виконавчий документ жодна зі сторін не подала.

Проте цьому суду належить компетенція на вирішення спору сторін у відповідній частині.

Негативні наслідки бездіяльності стягувача у виконавчому провадженні не можуть бути покладені на добросовісного боржника, який самостійно здійснив дії, що вказані у виконавчому документі.

Таким чином, саме на стягувача, який діяв недобросовісно підлягають покладенню негативні наслідки його бездіяльності.

Активні дії у виконавчому провадженні не здійснюються, належні платежі боржником здійснені, а тому будь-яка легітимна, законом обґрунтована правова підстава для обмеження прав боржника теж не доведена.

Даному суду належить право судового контролю, яке реалізується саме в даному провадженні, отже до компетенції суду належить зобов?язання державного виконавця повернути виконавчий документ стягувачу, оскільки таку дію раніше ним не здійснено за клопотанням боржника.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Разом з цим, за обставин не задоволення боржником повнотою задоволення його вимог до відповідача за його позовом у нього зберігатиметься можливість належним чином реалізувати не тільки права, а одночасно з цим і виконати усі його обов?язки, які ним недобросовісно не виконано.

Також в іншій частині скарги слід відмовити, оскільки окремі з прохань в скарзі неправомірно викладено під умовою, інші з них є нерелевантні.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

ПОСТАНОВИВ:

скаргу задовольнити частково;

зобов`язати державного виконавця Печерського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Коваль Л.І. у виконавчому провадженні №72975746 повернути виконавчий документ стягувачу.

в іншій частині скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня її проголошення.

Суддя Бородовський С.О.