Справа № 346/666/24
Провадження № 2/346/766/24
21 серпня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області
в складі головуючого-судді Яремин М.П.
з участю: секретаря Тимошишин І.Л.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Коломийської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-
свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Після народження дитини сторони спільно не проживали, а через деякий час позивач дізналась, що відповідач проживає з іншою жінкою. Зазначає, що останній з того часу із сином не проживає, не бажає брати участі у його вихованні, жодної матеріальної допомоги на його утримання не надає, незважаючи на стягнення аліментів з нього аліментів в примусовому порядку, та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно з даними виконавчого листа № 2-4898 виданого 17.04.2099 року Московським районним судом м. Харкова, з відповідача присуджено стягувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 03.03.2009 року.
Тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо вказаного сина та стягувати з відповідача аліменти на його утримання в розмірі 5 000 грн. щомісячно, тобто збільшити присуджений з відповідача розмір аліментів, до досягнення сином повноліття, враховуючи, що раніше визначений розмір аліментів є незначним та недостатнім для належного утримання сина, а зростання економічної кризи в державі та ріст цін призводить до необхідності витрачати на утримання дитини значні кошти.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити. Також долучила до матеріалів справи копії вироків та ухвали, що стосуються відповідача, а також заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 22.05.2023 року та виконавчого листа, відповідно до яких із відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання вказаної дитини в розмірі 3 000 грн. щомісячно. Позивач не заперечила проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, 25.04.2024 року подала письмову заяву, згідно з якою долучила рішення виконкому про затвердження відповідного висновку, акт обстеження умов проживання та заяву неповнолітнього ОСОБА_3 , просить розгляд справи проводити у відсутності представника ( а.с. 45 ).
Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи,та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , його батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що стверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 03.06.2011 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с. 8).
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , шлюб між сторонами розірвано 01.12.2009 року, актовий запис № 812. Прізвище дружини після розірвання шлюбу - « ОСОБА_4 » (а. с.7).
У відповідності до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 25.11.2010 року змінила прізвище на « ОСОБА_6 », актовий запис № 96 (а. с. 9).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Салтівським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 01.01.2024 року розмір заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_7 становить 271 813,87 грн. (а.с. 12-14).
Згідно з копією довідки №26, виданої 26.01.2024 року Управлінням освіти адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, ОСОБА_1 займає посаду помічника вихователя та її сукупний дохід за період з липня 2023 року по січень 2024 року становив 8 390,01 грн. ( а.с. 16 ).
Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.05.2023 року з відповідача на користь позивача змінено присуджений спосіб та розмір аліментів на утримання вказаної дитини в твердій грошовій сумі, в розмірі 3 000 грн. щомісячно до досягнення цією дитиною повноліття (а.с. 101-102).
На виконання вказаного рішення Коломийським міськрайонним судом 28.06.2023 року видано відповідний виконавчий лист (а.с.99-100).
У відповідності до письмової заяви від 03.04.2024 року, написаної в присутності завідуючого сектору з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей Коломийської міської ради, ОСОБА_3 не заперечує щодо позбавлення батьківських прав його батька ОСОБА_2 (а.с. 50 ).
Відповідно до довідки (інформації) №116/01-36, наданої 26.06.2024 року комунальним закладом " Дошкільний навчальний заклад ( ясла-садок ) №174 Харківської міської ради " ОСОБА_3 відвідував вказаний заклад в період з 01.09.2010 року по 30.08.2014 року; в цей період дитиною опікувалась лише мати ОСОБА_1 , яка приводила та забирала її, відвідувала батьківські збори, свята, своєчасно вносила щомісячну оплату за харчування дитини; батько ОСОБА_2 заклад не відвідував ( а.с. 104 ).
Згідно з довідкою №210/01-8/24, виданою 03.07.2024 року комунальним закладом " Харківський ліцей №97 Харківської міської ради", ОСОБА_3 навчається у вказаному навчальному закладі з 29.08.2014 року, постійно відвідує онлайн-заняття, зарекомендував себе як здібний учень; участь у його житті та вихованні бере мати ОСОБА_1 , яка приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться освітою та досягненнями, відвідує батьківські збори. Батько ОСОБА_2 з дитиною не спілкується, у 2023 - 2024 навчальному році у заклад освіти не з`являвся, із класним керівником на зв`язок не виходив, батьківські збори не відвідував ( а.с. 103 ).
Позивачем також долучено до матеріалів справи копії вироків Октябрського районного суду м. Полтава від 14.10.2022 року, 07.11.2022 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 року, які є знеособленими, що унеможливлюють дослідження їхнього змісту (а.с. 106-127).
Згідно з актом обстеження умов проживання за місцем проживання позивача в АДРЕСА_2 , складеного 03.04.2024 року комісією у складі завідуючого сектору ОСОБА_8 та головних спеціалістів О. Тростянецької та ОСОБА_9 , за вказаною адресою проживають позивач; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (чоловік), ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час обстеження встановлено, що у сім`ї склались теплі родинні стосунки; створені належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дітей; потреби неповнолітнього ОСОБА_3 мати забезпечує в повному обсязі ( а.с. 49 ).
В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23.04.2024 року № 87, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 46). У висновку вказано, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 не проживав разом із сином та не бере участі в його вихованні; не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання, не спілкується з ним, не дбає про його духовний та фізичний розвиток, не цікавить станом здоров`я. На засіданні комісії ОСОБА_1 зазначила, що батько дитини ОСОБА_2 не спілкується із сином та не бере участь у його вихованні та утриманні. Неповнолітній ОСОБА_3 написав заяву на ім`я начальника служби у справах дітей, де повідомив, що не заперечує щодо позбавлення його батька батьківських прав ( а.с. 47-48 ).
У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Однак, суд, керуючись правилами ч.6 ст.19 СК України, не погоджується з даним висновком, оскільки вважає його не достатньо обгрутованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про винну поведінку батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками щодо виховання дитини, а лише міститься загальне посилання на норми законодавства, фактичного дублювання змісту позовної заяви, а також ґрунтується на твердженні (повідомленні) позивача, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних із вихованням дитини та наявність заборгованості по аліментах, що може суперечити інтересам неповнолітньої дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьком і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно з ч. 2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що дитина проживає з матір`ю, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Враховуючи відсутність доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо вказаної дитини, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та якнайкращих інтересів дитини, позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають. При цьому слід звернути увагу на те, що Верховний Суд зазначив, що наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17).
Що стосується вимоги про стягнення аліментів - збільшення розміру аліментів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.
Згідно з ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення дітьми повноліття.
Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з положеннями ч.1 ст.182 вказаного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до вимог ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з положеннями ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено, або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.
В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Необхідність збільшення розміру стягуваних аліментів позивач аргументує незначним та недостатнім розміром аліментів, зростанням економічної кризи та цін.
Разом з тим вказані обставини лише самі по собі не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19).
Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Оскільки позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів, що після постановлення у 2023 році судового рішення про зміну способу та розміру стягуваних з відповідача аліментів змінився матеріальний або сімейний стан платника (покращився) або одержувача аліментів (погіршився), виникли інші обставини, що відіграють суттєве значення в житті сторін чи їх неповнолітнього сина, і що є підставою для збільшення розміру аліментів, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
На підставі наведеного, ст.ст. 164, 165, 180-184, 192 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 5-13, 76-81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Коломийської міської ради, про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Коломийським міськрайонним судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених законом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання/перебування як ВПО: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_5 .
Повний текст рішення складено 26 серпня 2024 року.
Суддя: Яремин М. П.