19.02.2024 Справа № 363/3499/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Тищенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частини квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Зайончковська В.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частину квартири, в обґрунтування якого вказала, що позивач з червня 1996 року по березень 2019 року перебував у шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів в м. Києві, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено запис за № 536. Під час перебування сторін у шлюбі ними було прийняте спільне рішення про придбання квартири в м. Вишгород Київської області, шляхом інвестування у будівництво. Так, відповідачем було укладено в інтересах сім`ї договір купівлі-продажу майнових прав, спрямований на придбання нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов зазначеного договору під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти сім`ї було повністю сплачено її вартість. Спірну квартиру було побудовано, прийнято в експлуатацію та передано за актом приймання-передачі під час перебування сторін у шлюбі, проте право власності на спірну квартиру було зареєстроване за відповідачем вже після розірвання шлюбу, а отже, спірна квартира, придбана за договором інвестування в будівництво в період перебування сторін у шлюбі, а відтак є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. В той же час, реєстрація права власності одним із подружжя на спірні нежитлові приміщення після припинення шлюбних відносин не свідчать про те, що спірне майно не є предметом поділу, оскільки вказане майно придбане за спільні кошти подружжя та відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Сторони працювали та отримували заробітну платню, крім того у жовтні 2017 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 гроші в сумі 270 000,00 грн., які позичав на придбання квартири. Зазначила, що вказане майно відповідно до закону є спільним майном подружжя та при поділі їх частки є рівними. Посилаючись на вимоги ст.ст. 60, 70, 71 СК України просила суд провести поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.12.2021 року дану справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі і призначено до підготовчого судового засідання.

20.09.2022 року до суду від ОСОБА_2 , надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частини квартири. В обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви зазначила, що ОСОБА_1 у позовній заяві просить суд визнати право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , проте не зазначає про придбаний спільно у шлюбі автомобіль моделі Renault Kangoo 2007 року, а відтак вважає за необхідне подати зустрічну позовну заяву. Відповідач зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюбне життя з відповідачем не склалось, оскільки кожен з них має протилежні погляди на сімейне життя. Письмової угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя між ними досягнуто не було. Вважає, що має вагомі правові підстави для збільшення розміру своєї частки при поділі спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана у період шлюбу з ОСОБА_1 квартира була оформлена на неї та придбана в більшій частині за заощадження її батьків, які позичили їй кошти та які вона вимушена повертати матері. Окрім того, зазначила, що нею було позичено кошти в борг у родичів ОСОБА_1 , а саме: 500 (п`ятсот) доларів США взяті у борг у ОСОБА_6 , 1 000 (одна тисяча євро) взята у борг у ОСОБА_7 , 246 875,50 грн. надала їй її матір ОСОБА_8 . Працює в ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» з 1997 року по теперішній час та отримує стабільну заробітну плату. Натомість ОСОБА_1 не працював і довготривалий час не міг влаштуватися на роботу. У позовній заяві ОСОБА_1 не має доказів про його заробітки. Крім того, як на підставу для збільшення розміру її частки при поділі спільної сумісної власності посилалася на те, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2022 року ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно починаючи з 15 січня 2021року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, ОСОБА_1 не сплачує аліменти та жодної допомоги дитині не надає. Син ОСОБА_10 має значні проблеми зі здоров`ям, нещодавно прооперований та потребує додаткових коштів для реабілітації, лікування та харчування. Окрім того, дитина перебуває на динамічному нагляді у гастроентеролога, оскільки має дз.функціональні порушення шлунково-кишкового тракту. Часто хворіє ацетономічним с-м. Проживає з неповнолітнім сином у спірній однокімнатній квартирі та іншого житла немає. ОСОБА_1 було запропоновано укласти мирову угоду, проте, останній відмовився від її пропозиції про сплату частинами коштів за частину квартири. На підставі викладеного, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 50,94 кв.м, автомобіль моделі Renault Kangoo 2007 року, номерний знак НОМЕР_1 ; припинити її право власності на автомобіль моделі Renault Kangoo 2007 року, номерний знак НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на 3/4 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,94 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,94 кв.м.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.09.2022 року прийнято до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на 3/4 частини квартири.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

ОСОБА_1 та його представник будучи присутніми в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги просили задовольнити частково. В подальшому у судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява, в якій просила розглянути справу у їх відсутності, за наявними в матеріалах справи документами та з урахуванням доводів викладених у первісному позові і відзиві на зустрічний позов. У поданому до суду представником позивача за первісними позовними вимогами відзиві на зустрічну позовну заяву, зазначила, що відповідач за зустрічним позовом не заперечує щодо часткового задоволення позову, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири і автомобіля та припинення право власності ОСОБА_2 на автомобіль, щодо інших вимог заперечує. ОСОБА_2 вказує у зустрічній позовній заяві, що квартира, яка є предметом поділу, була придбана в тому числі за гроші, які надали її батьки на придбання квартири, тобто укладення правочину в інтересах сім`ї, а тому не є її особистими коштами. Позивачем за зустрічним позовом не надано достатніх та допустимих доказів того, що її батьки передавали їй кошти, а квитанції про здійснення валютних операцій, які долучені до позову, можуть підтвердити лише факт здійснення валютних операцій, а не власника цих коштів. Крім того, зазначила, що згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного манна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя та вони є його особистим майном. Щодо розписок про повернення коштів зазначила, що позивачем не надано доказів отримання коштів, а надано лише розписки про їх повернення. Кошти в розмірі 500,00 доларів США були повернуті ще під час перебування сторін у шлюбі. Щодо розписки про повернення коштів ОСОБА_7 , зазначила, що ОСОБА_2 писала ще одну розписку від 25.07.2021 року про повернення боргу ОСОБА_7 , в якій зазначила, що повертає борг, який вони з колишнім чоловіком ОСОБА_1 брали на купівлю квартири, тобто на потребу сім`ї. Щодо доводів позивача за зустрічним позовом, щодо того, що ОСОБА_1 протягом сімейного життя не працював заперечувала та зазначила, що спростовується трудовою книжкою останнього. Посилання позивача на проживання з нею дитини та наявність заборгованості зі сплати аліментів, з огляду на положення СК України, не є підставою для відступлення від засад рівності часток. Окрім того, зазначила, що позивачем за зустрічним позовом не вказаного того, що інший син сторін проживає з батьком та перебуває на його утриманні, та те що з ОСОБА_2 на підставі рішення суду також стягуються аліменти на його утримання, які не сплачує. Щодо тверджень позивача про те, що вона проживає з неповнолітнім сином в спірній квартирі і іншого житла вона не має, зазначила, що дана обставина жодним чином не дає підстав на відступлення від принципу рівності часток майна подружжя. Відповідач за зустрічним позовом наразі проживає з неповнолітнім спільним сином сторін у 2-кімнатній квартирі батьків, в якій крім нього та сина проживає ще його матір та рідна сестра. Відповідач за зустрічним позовом також не має іншого житла. Вважає, що позивачем не доведено існування обставин, за наявності яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, а тому просила у задоволенні вимоги про відступ від принципу рівності часток подружжя відмовити.

ОСОБА_2 та її представник будучи присутніми у судовому засіданні щодо первісних вимог заперечували та просили відмовити у їх задоволенні, наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог. В подальшому у судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява, в якій просила розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Крім того, подала до суду заяву про відмову від виклику свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , оскільки останні не мають змоги з`явитися у судове засідання та надати покази.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 22 червня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , був зареєстрований шлюб Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сім`ї, про що зроблено відповідний актовий запис № 536. У зв`язку із укладенням шлюбу ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.03.2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2022 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 (дві тисячі) гривень, щомісячно, починаючи з 15 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/5 частини всіх її доходів зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 15 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 908 грн. витрат по оплаті судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України 908 грн. витрат по оплаті судового збору.

15 листопада 2017 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР», в особі директора ТОВ «ІНВЕСТ ДБК» Жабенко С.В. та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 11/1-216, згідно якого Продавець продає, а Покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 1.2. договору під майновими правами сторони розуміють право Покупця набути у власність квартиру.

Відповідно до п. 1.4. договору Продавець зобов`язаний передати Покупцю майнові права на квартиру в повному обсязі після повної сплати їх вартості, а Покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за Актом приймання-передачі майнових прав. Покупець набуває права власності на майнові права після оформлення Акту приймання-передачі майнових прав.

Відповідно до п. 1.5. договору Покупець після набуття права власності на майнові права на квартиру та введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію, має право користуватись нею без обмежень та оформити правовстановлюючі документи на квартиру.

Згідно п. 3.1. договору на дату підписання цього договору вартість майнових прав на квартиру складає 636 750,00 грн., в тому числі ПДВ, виходячи з вартості майнових прав за 1 кв.м. 12 500, 00 грн.

Відповідно до п. 3.4. договору після внесення Покупцем повної вартості предмету договору у готівковій або безготівковій формі, Продавець надає Покупцю довідку про сплату вартості майнових прав на квартиру, яка є невід`ємним додатком до цього Договору.

З довідки від 01 грудня 2017 року виданої директором ТОВ «ІНВЕСТ ДБК» Жабенко С.В., вбачається, що ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 11/1-216 від 15.11.2017 року оплатила за майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 в обсязі 636 750, 00 грн., що становить 100 % вартості майнових прав.

01 грудня 2017 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР», в особі директора ТОВ «ІНВЕСТ ДБК» Жабенко С.В. та ОСОБА_2 було складено Акт прийому-передачі майнових прав на квартиру, згідно якого Продавець передав, а Покупець прийняв в повному обсязі майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 50,94 кв.м.

Після введення будинку в експлуатацію, 02.06.2018 року ПрАТ «ДБК № 4» власнику договору купівлі-продажу майнових прав № 11/1-216 від 15.11.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було видано оглядовий ордер від 02.06.2018 року на квартиру АДРЕСА_4 .

З акту прийому-передачі квартири покупцю від 09.11.2018 року підписаного між ТОВ «ДБК-Партнер» в особі директора Сущенко Т.В. та ОСОБА_2 вбачається, що ТОВ «ДБК-Партнер» побудував та передає, а ОСОБА_2 сплатила 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_3 (будівельна адреса: житловий будинок АДРЕСА_5 ).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна № 263525540 від 26.06.2021 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 50,5 кв.м, житловою 17, 9 кв.м.

Крім того, за час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами набуто автомобіль марки Renault модель Kangoo, 2007 року випуску. Як встановлено з матеріалів справи право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 .

Питання особистої приватної власності подружжя та право спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтями розділів 7-8 СК України.

Позиція позивача за первісним позовом ґрунтується на гіпотезах та диспозиціях, викладених у статтях 60-71СК України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст.ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Судом з матеріалів справи встановлено, та не заперечувалося сторонами під час розгляду даної справи у суді, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, про що і безпосередньо свідчить договір купівлі-продажу майнових прав № 11/1-216 від 15.11.2017 року та акт прийому-передачі квартири від 09.11.2018 року.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовом посилався на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя та при поділі їх частки є рівними.

ОСОБА_2 вважає, що має вагомі правові підстави для збільшення розміру своєї частки при поділі спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана у період шлюбу з ОСОБА_1 квартира була оформлена на неї та придбана в більшій частині за заощадження її батьків, які позичили їй кошти та які вона вимушена повертати матері, а також за кошти, які вона позичала у родичів ОСОБА_1 . Крім того, як на підставу для збільшення розміру своєї частки посилалася на не сплату ОСОБА_1 аліментів та допомоги дитині, який має значні проблеми зі здоров`ям, а також відсутності іншого житла, окрім спірної квартири, в якій вона проживає з сином. Відтак, просила суд припинити її право власності на автомобіль моделі Renault Kangoo 2007 року, номерний знак НОМЕР_1 , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 3/4 квартири, а за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

ОСОБА_2 вказує у зустрічній позовній заяві, що квартира, яка є предметом поділу, була придбана в більшій частині за заощадження її батьків, які позичили їй кошти та які вона вимушена повертати матері, а також за кошти, які вона позичала у родичів ОСОБА_1 .

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 (матір ОСОБА_2 ), суду пояснила, що надавала дочці кошти у розмірі 7 тис. доларів для придбання нею з чоловіком квартири, який в свою чергу був обізнаний про взяття коштів в борг та необхідність їх повернення.

Однак, вказану підставу для відступу від рівності часток, суд оцінює критично, оскільки укладення договору позики одним із подружжя в інтересах сім`ї, не свідчить про належність отриманих в позику коштів на праві особистої власності, та як пояснила свідок кошти надавалися подружжю саме в борг, тобто на потреби та в інтересах сім`ї.

Крім того, суд наголошує, що згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному з подружжя та вони є його особистим майном.

Доводи позивача за зустрічним позовом, щодо того, що ОСОБА_1 протягом спільного сімейного життя не працював, не підтверджено жодними доказами і спростовується долученою до справи копією трудовою книжкою останнього та з огляду на положення СК України, не є підставою для відступлення від засад рівності часток.

В той же час, посилання позивача за зустрічним позовом на проживання з нею дитини та наявність у відповідача за зустрічним позовом заборгованості зі сплати аліментів, не є слушними та такими, що можуть бути покладені в основу для відступу від рівності часток. Як встановлено судом, під час розгляду справи в суді, подружжя від шлюбу має двох дітей синів, кожен із яких проживає з одним із батьків та на підставі рішення суду з кожного із батьків, який проживає окремо стягуються аліменти та які, як стверджує кожна із сторін не сплачуються.

Тверджень позивача за зустрічним позовом про те, що вона проживає з сином в спірній квартирі і іншого житла вона не має, суд відхиляє, оскільки дана обставина жодним чином не дає підстав на відступлення від принципу рівності часток майна подружжя враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом проживає з іншим спільним сином сторін у батьків, в якій крім нього та сина проживає ще його матір та рідна сестра.

Проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем за зустрічним позовом не доведено.

Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що в даному випадку обставини, що мають істотне значення для відступлення від засади рівності часток подружжя, відсутні.

Зокрема, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача за зустрічним позовом про те, що батько ухиляється від свого обов`язку щодо додаткових витрат на утримання сина, оскільки доказів на підтвердження такої обставини нею суду не надано. У разі несплати відповідачем за зустрічним позовом аліментів, позивачка за зустрічним позовом не позбавлена можливості у порядку статті 190 СК України укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), звернутись з позовом про стягнення пені.

При цьому судом враховується правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18, відповідно до якої якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, враховуючи наведене та встановивши, що спірна квартира, була придбана сторонами під час шлюбу, суд приходить до висновку, що наявні підстави для поділу цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання права власності за кожним на її частину. Також ОСОБА_2 з метою збільшення розміру її частки у спільному майні подружжя просила припинити її право власності на автомобіль, як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, однак враховуючи, що суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Інших вимог щодо автомобіля сторонами заявлено не було, а суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісними позовними вимогами, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 доведені належними і допустимими доказами, тому його позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору в розмірі 7 276, 00 грн.

В зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60,70,72 СК України, ст.ст. 1-13, 76- 83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частину квартири задовольнити.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 276 (сім тисяч двісті сімдесят шість) гривень 00 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частини квартири відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлений 29 лютого 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт № НОМЕР_3 , орган, що видав 8025, дата видачі 03.07.2019 року, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_6 ).

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт № НОМЕР_5 , орган, що видав 8027, дата видачі 07.02.2019 року, проживає за адресою: АДРЕСА_7 ).

Суддя І.Ю. Котлярова