ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/233/24
Головуючий у першій інстанції Майдан С.І.
Доповідач Пузанова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.

суддів: Бездрабко В.О.

Приходько Л.А.,

секретар Олійник К.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрченко Наталя Сергіївна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Херсонська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Херсонська міська рада, про виселення та визнання такою, що втратила право на користування домоволодінням АДРЕСА_1 . Просила стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що проживання ОСОБА_1 в зазначеному домоволодінні без її дозволу є незаконним, оскільки заволодіння майном відбулося у незаконний спосіб, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Вона разом зі своїми дітьми вимушена орендувати житло, будучи позбавленою можливості використовувати власне через проживання в ньому відповідачки, яка звільняти будинок відмовляється. Своїми незаконними діями ОСОБА_1 завдала їй моральної шкоди, яка полягає у порушенні права власності шляхом незаконного користування її домоволодінням та відмовою протягом останніх 4 років виселитися з нього, внаслідок чого вона та її діти вимушені проживати у чужих людей, звертатися до суду за захистом конституційного права на мирне володіння та користування майном.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування домоволодінням АДРЕСА_1 , та вирішено виселити її із зазначеного домоволодіння.

Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрченко Наталя Сергіївна, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову.

Доводи скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи внаслідок неправильної оцінки та дослідження доказів, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Скаржник вважає, що суд безпідставно відхилив доводи відповідача про те, що державний реєстратор ОСОБА_3 зареєстрував право власності ОСОБА_2 на зовсім інший будинок, іншої конфігурації та площі, який ніколи їй не належав. За позивачкою безпідставно зареєстровано право власності на новий житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , житлова площа якого була збільшена новим власником ОСОБА_4 з 21,7 кв. м. до 47 кв.м, а загальна площа будинку збільшилася з 55,2 кв.м до 76,7 кв.м. На сьогоднішній день будинку, який підлягає поверненню на користь ОСОБА_2 на підставі судового рішення, не існує.

Суд не взяв до уваги, що на момент розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення в Херсонському міському суді відкрито провадження у справі №766/12657/20 за позовом ОСОБА_4 до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 , державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Херсонської міської ради Остапенка С.М. про визнання протиправними реєстраційних дій державного реєстратора, скасування запису у реєстрі та визнання права власності на реконструйоване домоволодіння, а тому суд першої інстанції мав зупинити провадження у справі до винесення судом рішення у справі №766/12657/20, проте таке клопотання відповідача було необґрунтовано залишено без задоволення.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Біла Т.В. викладені в ній доводи не визнала, рішення суду просила залишити без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи (їх представників), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що записи про право власності ОСОБА_4 на спірний будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасовані, правовстановлюючі документи, на підставі яких у неї виникло право власності на це майно, а саме: договір купівлі-продажу та свідоцтво про право власності, визнані судом недійсними та нечинними, тому будь-яких прав ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 , яка вселилася в будинок за домовленістю із ОСОБА_4 , не мають. Натомість державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відновлена і вона на підставі статті 391 ЦК України має право захистити право власності на житловий будинок від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, в тому числі вимагати усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.07.2010 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «А» житловою площею 21,7 кв.м, загальною 55,2 кв.м, при якому є сараї - літ. «Б», «Д», туалет літ. «Е», душ літ. «В», огорожа № 1, 2, що розташовані на земельній ділянці площею 617 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.72).

17.01.2012 року ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 0,0617 га, кадастровий номер :13:004:0453, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила цей будинок за 56 000 грн (а. с. 130-133,168).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29.10.2015 року договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «А» житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 55,2 кв.м, при якому є сараї - літ. «Б», «Д», туалет літ. «Е», душ літ. «В», огорожа № 1, 2, що розташовані на земельній ділянці площею 617 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Палієнко У.О. 17.01.2012 року, реєстровий номер 159, укладений ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 17.01.2012 року, визнано недійсним. Суд стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 56 000 грн та зобов`язав ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 житловий будинок літ. «А» житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 55,2 кв. м, сараї - літ. «Б», «Д», туалет літ. «Е», душ літ. «В», огорожу № 1, 2, що розташовані на земельній ділянці площею 617 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав від 28.01.2016 року рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29.10.2015 року залишено без змін (а.с.10-11).

22.12.2015 року державним реєстратором Комсомольського районного управління юстиції у м.Херсоні Матвєєвим А.А. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.61).

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2022 року, яке набрало законної сили 16.01.2023 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22.12.2015 року на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що видано ОСОБА_4 , визнано нечинним (а.с.154-155).

07.10.2019 року державним реєстратором Херсонської міської ради до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29.10.2015 року внесено відомості про скасування права власності ОСОБА_4 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

06.11.2019 року державним реєстратором Херсонської міської ради до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення апеляційного суду Херсонської області від 29.10.2015 року внесено запис про право приватної власності ОСОБА_2 на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Відповідно до довідки-підтвердження №1757 від 14.11.2019 року ОСОБА_2 тимчасово проживає в АДРЕСА_2 із своїми дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , 1997 року народження (а.с.14).

Згідно з довідкою №1758 від 14.11.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 разом з дітьми ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , 1997 року народження (а.с.14).

Відповідно до довідки-підтвердження №1759 від 14.11.2019 року, складеної жителем кварталу №16 Комишанської селищної ради Побережець Н.Т. 13.11.2019 року, підпис якої затверджено головою квартального комітету Гарбар М., ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 з 2013 року і по теперішній час, а з 06.04.2012 року ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною вище адресою (а.с.15, 28).

ОСОБА_1 підтвердила, що вселилася в спірний будинок з дозволу своєї сестри ОСОБА_4 , яка в будинку не проживає. При цьому умови, на яких відбулося вселення та на яких вона користується спірним будинком, учасники справи не доводили і судом першої інстанції ці умови не встановлювалися.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відповідно до встановлених судом обставин, які визнані сторонами, відповідачка протягом тривалого періоду часу (точна дата її вселення судом не встановлена) проживає в спірному будинку та цей будинок є її житлом.

Право користування будинком виникло у ОСОБА_1 на підставі домовленості із ОСОБА_4 , яка набула право власності на нього відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 17.01.2012року.

Разом з тим позивачка, починаючи з жовтня 2014 року оспорювала дійсність наведеного правочину в судовому порядку та рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29.10.2015 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу спірного будинку визнано недійсним.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).

Правовим наслідком визнання договору купівлі-продажу спірного будинку недійсним за приписами статті 216 ЦК України є двостороння реституція, яка й була застосована судом апеляційної інстанції 29.10.2015року.

З огляду на викладене, враховуючи, що право відповідачки користуватися чужим нерухомим майном, яке є предметом спору у цій справі, ґрунтується на домовленості із ОСОБА_4 , право власності якої на будинок виникло на підставі недійсного правочину, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для користування будинком у ОСОБА_1 перестали існувати, тому вона користується ним неправомірно.

Право позивачки на володіння спірним будинком було відновлено 06 листопада 2019 року шляхом внесення відповідного запису про право власності на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак користуватися житловим будинком вона не може через проживання в ньому відповідачки.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373//16-ц (пункт 67) звернула увагу на те, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.

Зайняття приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (такі висновки наявні й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом пункту 49 якої з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, а позов про виселення є негаторним).

Більше того, за наявного підходу до фізичного зайняття майна як до триваючого порушення, на вимоги про припинення якого не поширюється позовна давність, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця (див. у подібних правовідносинах також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022року у справі №227/3760/19.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України, яка регулює питання щодо захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Такою вимогою у спірних правовідносинах є вимога про виселення відповідачки із неправомірно займаного нею будинку.

Таким чином, позивачка, на думку апеляційного суду, обрала ефективний та належний спосіб захисту свого права, що і підтверджено ухваленим судом першої інстанції рішенням.

Оцінюючи виселення відповідачки на предмет пропорційності втручання у її право на житло в розумінні статті 8 Конвенції суд апеляційної інстанції враховує, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Втручання ж у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Суд першої інстанції, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, виходив з того, що встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, слід вважати, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами спору склалися неприязні стосунки, вони не пов`язані спільним побутом, відповідач не є членом сім`ї позивача.

Крім наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позбавлення права користуватися житлом є надмірним тягарем як для відповідачки, наявність іншого житла у якої в цій справі не доведена, так і для позивачки, яка разом із своїми дітьми в результаті укладеного з порушенням закону договору купівлі-продажу протягом тривалого періоду часу (з 2012року) не користується власним житлом. Більше того, право власника користуватися нерухомим майном, яке є житлом для неї та її трьох дітей, не відновлено і після звернення за захистом до суду, хоча фактично цей захист відбувся 29.10.2015року та лише у 2024 році судом ухвалено рішення про виселення відповідачки із неправомірно утримуваного нею будинку.

При цьому позивачка не перебувала та не перебуває із відповідачкою у договірних відносинах, не мала і не має перед нею жодних зобов`язань щодо передачі у користування спірного будинку, а з жовтня 2014 року заперечила дійсність укладеного з ОСОБА_4 договору відчуження будинку та послідовно здійснювала захист своїх прав, в тому числі і щодо володіння будинком, в судовому порядку.

ОСОБА_1 не вважала за необхідне звільнити будинок, мотивуючи свою поведінку тим, що спірний будинок є новоствореним ОСОБА_4 нерухомим майном, оскільки його житлова та загальна площа суттєво збільшені.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що наведена обставина не має правового значення при вирішенні спору, що виник між сторонами, оскільки жодним чином не стосується права ОСОБА_1 користуватися нерухомим майном, право власності на яке зареєстроване в установленому законом порядку на ім`я позивачки, а питання щодо повернення виконаного за недійсним правочином підлягає вирішенню відповідно до положень глави 83 ЦК України за участю сторін цього правочину, тобто національне законодавство передбачає спосіб захисту прав потерпілої сторони у недійсному правочині, якою ОСОБА_1 у спірних правовідносинах на є.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виселення відповідача зі спірного домоволодіння є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки інтереси позивача, як власника будинку, перевищують інтереси відповідача, в якої відсутні правові підстави користуватися чужим майном, яке для обох сторін є житлом.

Зазначені висновки суду ґрунтуються на встановлених судом обставинах, які підтверджуються наданими позивачем доказами та які відповідачами, в тому числі скаржником, не спростовані.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що на момент розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення в Херсонському міському суді відкрито провадження у справі №766/12657/20 за позовом ОСОБА_4 до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 , державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Херсонської міської ради Остапенка С.М. про визнання протиправними реєстраційних дій державного реєстратора, скасування запису у реєстрі та визнання права власності на реконструйоване домоволодіння, а тому суд першої інстанції мав зупинити провадження у справі до винесення судом рішення у справі №766/12657/20, проте таке клопотання відповідача було необґрунтовано залишено без задоволення.

Разом з тим, ОСОБА_1 не є учасником цієї справи та за предметом і підставами заявлених ОСОБА_4 позовних вимог вона порушена з метою визнання права власності позивача на майно, в той час як спірні правовідносини виникли із недійсного правочину та підлягали вирішенню судом у визначені законом строки.

Натомість, відповідно до Державного реєстру судових рішень, останнє судове засідання у справі № 766/12657/20 було призначене на 20.01.2022року та інформація про продовження її розгляду чи ухвалення судових рішень в реєстрі відсутня.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінку доказів здійснює суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( частина перша статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив оцінку доказів, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з додержанням норм процесуального права та не вбачає підстав для їх переоцінки.

Інших доводів щодо законності та обґрунтованості рішення суду, в тому числі в частині часткового задоволення вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, апеляційна скарга не містить, тому перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд не наводить мотивів прийняття або відхилення неіснуючих арґументів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, передбачені частиною 13 статті 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Разом з тим, із відповідачки на користь позивачки належить до стягнення сума судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, надану їй адвокатом Білою Т.В. на стадії перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до положень статей 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які за результатом розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини друга-шоста статті 137 ЦПК).

Професійну правничу допомогу позивачці в суді першої інстанції та на стадії апеляційного розгляду справи надавала адвокат Біла Т.В. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 15.02.2021 року, за умовами якого адвокат зобов`язалася здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 в судах усіх інстанцій, а позивачка зобов`язалася оплачувати послуги адвоката відповідно до умов договору.

Дія зазначеного договору продовжена сторонами до 31.12.2025року.

Відповідно до звіту, складеного адвокатом Білою Т.В. та погодженого із ОСОБА_2 25.06.2024року, на стадії апеляційного розгляду справи адвокат Біла Т.В. надала позивачці такі послуги: проаналізувала апеляційну скаргу, подану стороною відповідача на ухвалене судом першої інстанції рішення та підготувала відзив на апеляційну скаргу. Вартість наданих послуг визначена сторонами в розмірі 5 000грн, які ОСОБА_2 відповідно до пункту 4.3 договору має перерахувати на рахунок адвоката протягом 10 днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

Оскільки неспівмірність витрат ОСОБА_2 на оплату правничої допомоги адвоката на стадії апеляційного розгляду справи відповідачкою не доводилася, а підстави для зменшення розміру цих витрат при вирішенні питання про їх розподіл між сторонами згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України відсутні, колегія суддів вважає, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу слід покласти на відповідачку у заявленому позивачкою розмірі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрченко Наталя Сергіївна, залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 березня 2024 року - без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді В.О.Бездрабко

Л.А.Приходько

Повний текст постанови складено 23 серпня 2024 року

Суддя Л.В.Пузанова