Провадження № 2/554/655/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.08.2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі: головуючого - судді Бугрія В.М., при секретарі судового засідання Янушкевіч К.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом адвоката Рака Артема Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

06.11.2024 року адвокат Рак Артем Сергійович звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 : 20000 (двадцять тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 : 33500 (тридцять три тисячі п?ятсот гривень) на відшкодування моральної шкоди, яка передбачена ст. ст. 3, 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду"; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .. РНОКПП НОМЕР_1 : 19940 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок гривень) на відшкодування майнової шкоди; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_1 : 11679,70 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень) 70 коп. на відшкодування судових витрат, з яких: витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000; витрати на паливо з метою поїздки з м. Лубни до м. Полтави для підписання договору від 06.10.2023 про надання правової допомоги та представництва у сумі 1679,70 (одна тисяча шістсот сімдесят дев`ять гривень) 70 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 337444 від 17.03.2023, водій ОСОБА_1 17.03.2023 о 21-43 год. в м.Лубни по 2-му пров. Метеорологічної 18, керував транспортним засобом Dаеwoо Nubira державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку водій відмовився, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України, чим скоїв правопорушення, передбачене ч. І ст. 130 КУпАП.

17.03.2023 близько 21 голини 30 хвилин по провулку 2-й Метеорологічний в м.Лубни працівниками поліції, які пересувалися без ввімкнутих світлових фар, було зупинено транспортний засіб Daеwoo Nubira державний номерний знак НОМЕР_3 на якому пересувався ОСОБА_1 . Поліцейський повідомив, що наявна інформація, що в місті викрадено зброю та необхідно оглянути автомобіль на наявність такої зброї. Жодних підтверджуючих даних щодо орієнтування, крадіжки зброї та необхідності перевірки всіх авто поліцейські не надали. ОСОБА_1 розумів, що вказана вимога поліцейських є незаконною, але зважаючи на те, що з 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан на території України та те, що йдеться про зброю вирішив надати автомобіль для огляду. Поліцейські оглянули візуально лише багажник авто. Окрім того, дивним було те, що разом з ОСОБА_1 зупинився автомобіль його знайомого, але працівники поліції не перевіряли такий автомобіль. Така вибірковість та відсутність законних підстав для зупинки транспортного засобу навела сумніви в неупередженості працівників поліції.

В подальшому працівнику поліції здалося, що у ОСОБА_1 наявний запах алкоголю з порожнини рота, хоча поліцейський сумнівався в цьому. В ході тривалого спілкування інших ознак алкогольного сп?яніння виявлено не було. ОСОБА_1 розумів, що вимоги працівників поліції є незаконними і безпідставними.

ОСОБА_1 працівники поліції не роз`яснили порядок проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місті зупинки транспортного засобу та порушили права скаржника не надавши письмового направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі.

Окрім того, ОСОБА_1 не було роз`яснено всіх його прав, що передбачені КУпАП та інструкцією про складення адміністративних матеріалів. ОСОБА_1 , не розумів наслідків відмови від проходження огляду, а поліцейські не роз`яснили таких наслідків, окрім того, на об?єктивну оцінку ситуації вилинув стан розгубленості ОСОБА_1 , що був викликаний погіршення його стану здоров?я, оскільки останній був занепокоєний аварійною ситуацією на роботі, додалась хвороба доньки та отримана травма тещі, перелом ноги в похилому віці, яка перебувала в квартирі одна.

Правил дорожнього руху ОСОБА_1 не порушував.

В подальшому, працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 337444 від 17.03.2023.

Слід звернути увагу, що протокол про адміністративне правопорушення складений о 22 годині 01 хвилин, хоча фактично такий протокол складений значно пізніше, близько 22 години 30 хвилин.

Після складення протоколу були відібрані пояснення, розглядалися клопотання. Протокол містить інформацію про відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, але ж не зазначено про відмову пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі.

Отже протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 337444 під 17.03.2023 не відповідає дійсності та складений безпідставно.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.05.2023 по справі №539/1303/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року по справі №539/1303/23 суд постановив апеляційну скаргу адвоката Рака А.С. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. Постанову судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 скасувати. Постановити нову постанову. ОСОБА_1 визнати не винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого с.1 ст. 130 КУпАП та на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. Провадження по справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Полтавського апеляційного суду визнано, що поліцейські безпідставно ціленаправлено наздогнали та зупинили саме автомобіль під керуванням ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності внаслідок незаконних дій працівників поліції та в результаті чого завдано моральної та майнової шкоди.

Слід зазначити, що позивач займає посаду директора Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління - комунального підприємства Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, яке здійснює надання послуг з управління багатоквартирними будинками та утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. ЛКЖЕУ виконує весь комплекс робіт з обслуговування багатоквартирних будинків, в тому числі, роботи з підвищеною небезпекою і невідкладні аварійно-відновлювальні роботи, цілодобово ліквідує та усуває наслідки аварійних ситуацій. А також, зважаючи на воєнний стан, в разі потреби відновлює критичну інфраструктуру життєзабезпечення громади, в результаті ймовірних руйнувань завданих воєнними діями. Позивач с публічною особою і його знає кожен громадянин міста Лубни Полтавської області.

Разом з тим, жителям м. Лубни та всім колегам по роботі та підлеглим стало відомо, що відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуло до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП. Зазначений факт негативно впливає на авторитет позивача як керівника та формує негативний образ перед суспільством.

Підлеглі позивача під час роботи обговорювали притягнення свого керівника до відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Такі розмови ставили позивача у незручне становище та викликали почуття сорому за дії, які фактично не вчиняв.

Позивач з даного приводу пережив відчуття тривоги, несправедливості, відчаю. Даним фактам також сприяв тривалий термін перебування у судових процесах та грошові кошти, які позивач витратив на правову допомогу адвокатів для доведення своєї невинуватості у вчиненні.

Щодо майнової шкоди повідомлено, що окрім того, з метою захисту прав та інтересів в суді першої інстанції по справі №539/1303/23 позивач уклав угоду про надання правової допомоги із адвокатом Замулою Іваном Анатолійовичем, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю 1487 від 25.09.2015 та поніс витрати на послуги адвоката у сумі 8000 (вісім тисяч) гривень. З метою подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та захисту своїх інтересів у Полтавському апеляційному суді по справі №539/1303/23 позивач уклав договір від 31 травня 2023 року про надання правової допомоги та представництва із АО «ЮРИДИЧНИЙ АЛЬЯНС» та поніс витрати на послуги адвоката у сумі 10000 (десять тисяч) гривень, що підтверджується договором від 31.05.2023 про надання правової допомоги та представництва

актом про прийняття - передачі наданих послуг №89 від 28.08.2023, квитанцією банка

«UKRSIBBANK» №138446227 від 31.05.2023 про перерахування грошових коштів у сумі 5000 гривень, квитанцією до прибуткового касового ордеру №89 від 28.08.2023 про понесені витрати у

сумі 5000 грн.

Позивачем також понесені витрати на паливні матеріали для заправки власного автомобіля, щоб дістатися з м.Лубии до м.Полтави і у зворотному напрямку. Така поїздка була необхідна 31.05.2023 з метою укладення договору про надання правової допомоги та представництва із АО «ЮРИДИЧНИЙ АЛЬЯНС» для подальшого захисту інтересів ОСОБА_1 по справі

№539/1303/23 . Зазначене підтверджується фіскальним чеком з АЗС ТОВ «ТД АВТОТРАНС - ОЙЛ» від 31.05.2023 на суму 1940 грн. Отже, внаслідок порушених прав позивача та незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, з метою захисту порушених прав та доведеності своєї невинуватості позивач зазнав майнової шкоди у сумі 19940 (дев`ятнадцять тисяч дев?ятсот сорок) гривень.

Ухвалою суду від 06.11.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

30.11.2023 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області надійшло клопотання про залучення до справи у якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

30.11.2023 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтуванні відзиву вказували, що жодного адміністративного стягнення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП до позивача застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є тотожним з притягненням особи до адміністративної відповідальності, та як відповідно до ст.. ст. 283,284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. При цьому факт закриття справи про адміністративне правопорушення не може бути доказом того, що дії або бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Заперечують щодо відшкодуванні судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу, бо це витрати понесені в іншій справі.

02.02.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтуванні якого посилався на те, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того відшкодування здійснюється незалежно від вини, посилаючись на постанову Верховного Суду.

17.05.2024 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Позивач не скористався правом подати заяву про уточнення позовних вимог і не конкретизував з якого відповідача стягувати моральну і матеріальну шкоду.

08.07.2024 року представник позивача подав додаткові пояснення, посилається на практику Верховного суду.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків. встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 337444 від 17.03.2023, водій ОСОБА_1 17.03.2023 о 21-43 год. в м. Лубни по 2-му пров. Метеорологічної, 18, керував транспортним засобом Daewoo Nubira державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку водій відмовився, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України, чим скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.05.2023 по справі №539/1303/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року по справі №539/1303/23 суд постановив апеляційну скаргу адвоката Рака А.С. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. Постанову судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2024 року щодо ОСОБА_1 скасувати. Постановити нову постанову. ОСОБА_1 визнати не винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого с.1 ст. 130 КУпАП та на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження по справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»(л. 64,заява N40450/04,від 15жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Таким чином, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно ст. 22 ЦК України, Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана та шкодою; 4) вини.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №466/4051/15-ц.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень. визначених Конституцією і законодавством України.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) наявність заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювана в даному випадку правового значення не має.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій. їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст.1173ПК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадяни нові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, незаконного накладення штрафу та послідуючого закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина друга ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року по справі №539/1303/23 суд постановив апеляційну скаргу адвоката Рака А.С. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. Постанову судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 травня 2034 року щодо ОСОБА_1 скасувати. Постановити нову постанову. ОСОБА_1 визнати не винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого с.1 ст. 130 КУпАП та на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження по справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Частиною 5 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Факти встановлені Лубенським міськрайонним судом Полтавської області від 25 травня 2034, справа 539/1303/23 про притягнення до адміністративної відповідальності позивача є преюдиційними і ґрунтуються на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суд вважає, що позивачем не доведено наявність шкоди, незаконного рішення заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому відсутні підстави для стягнення моральної та майнової шкоди.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди необхідно врахувати вимоги розумності та справедливості, і встановлені судом обставини, а саме здійснення незаконного провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок дій працівників поліції, а саме: негативні почуття через безпідставність звинувачень, час та зусилля, необхідні для доведеності своєї чесності і порядності, налагодження нормального життєвого ритму, відсутність істотних негативних наслідків для позивача.

Позивач зазначає, що неправомірними діями поліцейських його було позбавлено права керувати та розпоряджатися власним майном, чим завдано моральної шкоди.

Проте, у поставові Полтавського апеляційного суду від 28.08.2023 року нічого не вказано про визнання дій поліцейського неправомірними, а суд постановив закрити провадження за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Згідно з ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до змісту постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

«П. 3 Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

П. 4 У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

П. 5 Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:

- наявність такої шкоди,

- протиправність діяння її заподіювача,

- наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача,

- вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, є протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, й відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду».

У своїй позовній заяві позивач не наводить підтверджуючих фактів заподіяння йому моральної шкоди, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір заподіяної шкоди. До позову додаються медичні документи про лікування у стаціонарному режимі понад 10 днів. Позивач не довів, що саме ця подія спричинила загострення хронічної хвороби.

Позивач вказує, що притягнення його до адміністративної відповідальності завдало моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності.

Але жодного доказу, які б підтверджували спричинення моральної шкоди позивачем не надається.

Окрім того, статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, метою адміністративного стягнення є не приниження чи образа порушника, а профілактика правопорушень.

Крім того жодного адміністративного стягнення , передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП до позивача застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є тотожним з притягнення особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст.. 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не може бути доказом того, що дії або бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено ні наявності моральної шкоди, ні її розміру, ні того, що вона спричинена певними діями інспекторів патрульної поліції. Відтак, вимога щодо відшкодування такої шкоди є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Тому відповідач не погоджується як з самим фактом завдання моральної шкоди позивачеві, так і з розміром відшкодування моральної шкоди, оскільки цей розмір не відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості та ступеню моральних страждань, про які зовсім не вказано у позовній заяві.

Отже, розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди є предметом доказування, тобто, позивач має довести суду, що пропонований ним розмір компенсації відповідає його матеріальним збиткам та моральним стражданням.

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Що стосується посилання позивача на положення ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог у позовній заяві посилається на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР ).

Відповідно дост.1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянину внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Таким чином, у самому законі визначено вичерпний перелік суб`єктів, незаконні дії яких завдали особі шкоди. До них віднесено органи, що здійснюють :

-оперативно-розшукову діяльність,

- досудове розслідування,

- органи прокуратури,

- суд.

У ст.5Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено перелік органів, оперативні підрозділи яких можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують:

1) кримінальна поліція;

2) патрульна поліція;

3) органи досудового розслідування;

4) поліція охорони;

5) спеціальна поліція;

6) поліція особливого призначення.

Основні завдання та функції поліцейського патрульної поліції визначено в посадовій інструкції поліцейського патрульної поліції, затвердженої наказом ДПП від 05.01.2016 № 4/1. Такої функції як здійснення оперативно - розшукової діяльності чи досудового слідства на поліцейського патрульної поліції не покладено.

За таких обставин, посилання позивача на Закон № 266/94-ВР є безпідставним, оскільки дія цього закону не поширюється на співробітників Департаменту патрульної поліції, працівником якого є інспектори, що виносили адмін. постанову.

Щодо позовної вимоги про стягнення 5000 грн. на правову допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також відсутні будь які доводи, на які б посилався позивач як на обґрунтування заподіяної йому шкоди, а відтак не є доведеною сама наявність такої шкоди.

Отже, позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто об`єктивною стороною складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є, зокрема, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до розділу І пункту 2 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції огляду на стан сп`яніння, затвердженої наказом МВС України від 09.11.2015 № 1452/735, огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Положеннями пункту 3 та 4 розділу І вищезазначеної Інструкції передбачено, що ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.

Отже, поліцейський вправі пред`явити до водія транспортного засобу вимогу пройти в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння лише за наявності підстав вважати, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідно до частини першої статті 130 КУпАП, забороняється керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже, працівниками УПП в Полтавській області ДПП було належним чином проведено процедуру освідування, де факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі зафіксовано на відео з нагрудної камери, у зв`язку з чим поліцейськими було складено протокол про адміністративне правопорушення, зі змістом якого ОСОБА_1 було ознайомлено.

Порядок тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вище зазначене та те, що водій транспортного засобу, після зупинки працівниками патрульної поліції в порушення п. 2.5. ПДР України відмовився пройти огляд на стан сп`яніння тим самим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

На підставі вище наведеного та положень ст.265-2 КУпАП, інспектором патрульної поліції було прийнято рішення про відсторонення водія від керування вище зазначеним транспортним засобом.

Слід зауважити, що водій який керує транспортним засобом в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння наражає на небезпеку себе та інших учасників дорожнього руху.

Окрім того неправомірність дій працівників патрульної поліції під час оформлення адміністративних матеріалів відносно гр. ОСОБА_1 , що мало місце 17.03.2023р. ніким не визнавались, а ні судом, а ні іншим органом.

Отже, працівники УПП в Полтавській області ДПП діяли в межах чинного законодавства, відповідно до повноважень наданих Законом України «Про Національну поліцію», КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху,зафіксовані не в автоматичному режимі,затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015№1395.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/90073897) вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльність не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Департаментом патрульної поліції на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КУпАП надано належні та допустимі докази, на яких ґрунтується відзив на позов. В свою чергу позивач у своєму позові не додає достатніх доказів для належного обґрунтування своїх позовних вимог.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення оскільки співробітники патрульної поліції діяли в межах своїх повноважень та маючи на те законі підстави з огляду на встановлення факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення на час його виявлення.

Враховуючи вищенаведене, оскільки при зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір, оскільки він звільнений від його сплати на підставі ст.3 ч.2 п.13 Закону України «Про судовий збір», судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3,4,9,81,83,229,235, ч.2 ст.247,258-259,265,268,274 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У позові адвоката Рака Артема Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Полтавській області, місцезнаходження - 36014, місто Полтава, вулиця Пушкіна, будинок №83, ;

Відповідач: Державна казначейська служба України, адреса: м.Київ, вул.Бастіонна, 6, Код .

Суддя В.М.Бугрій