Справа № 346/4547/24
Провадження № 2/346/1867/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Сольський В.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОНЛАЙН ФІНАНС" про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

22.08.2024 року позивачка звернулась із вказаною позовною заявою, в якій вказує, що на підставі виконавчого напису № 44385, вчиненного 24.05.2021 року приватним нотаріусом Грисюк О. В. було відкрито виконавче провадження ВП № 66933746, в межах якого з неї було стягнуто 31335 грн. заборгованості в користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс».

Однак, рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2024 року виконавчий напис № 44385, вчинений 24.05.2021 року визнаний таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на це, позивачка стверджує, що ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» безпідставно отримало кошти у розмірі 31335 грн., що стало причиною звернення до суду.

Вказує на те, що оскільки виконавчий напис № 44385 був вчинений на виконання кредитного договору, то відносини, які виникли підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», що дає право позивачу на вибір підсудності справи, відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України та звільняє позивачку від сплати судового збору, відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вивчивши матеріали справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 ст. 1 вказаного закону визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Позивачкою не обґрунтовані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом визначення, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону, таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються цим Законом. Жодних позовних вимог, що стосуються захисту прав споживача позивачкою не заявлено. Предметом заявлених вимог є стягнення грошових коштів, які на думку позивачки безпідставно набуті відповідачем.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними нормами цивільного законодавства, що в свою чергу підтверджено і позивачем, в тому числі і посиланням на відповідні норми матеріального права, а саме ст. 1212 ЦК України.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 07.04.2020 року по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відтак, суд приходить до висновку, що на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо повернення безпідставно набутих коштів на підставі норми ст. 1212 ЦК України не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання в позові на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 є не релевантним у даній справі, оскільки у справі, що розглядалась Верховним Судом між сторонами продовжували існувати договірні відносини (наявна заборгованість за кредитним договором), а вимога щодо застосування ст. 1212 ЦК України була окремою самостійною вимогою позивача.

Таким чином застосування норми частини п`ятої статті 28 ЦПК України щодо альтернативної підсудності справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача, як це передбачено для захисту прав споживачів суд вбачає неправомірним.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до частини дванадцятої статті 28 ЦПК України, визначено інші правила альтернативної підсудності щодо позовів до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, які можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Статтею 24 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Отже, в розумінні ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" місцем виконання виконавчого документу є не місцезнаходження приватного виконавця, а місце проживання (перебування) боржника або місцезнаходження його майна.

Відповідну правову позицію щодо визначення підсудності розгляду справ за правилами ч. 12. ст 28 ЦПК України з врахуванням положень ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" висловив Верховний Суд (постанова від 29.10.2020 по справі N 263/14171/19), вказуючи додатково на те, що місце виконання судового рішення (місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання) та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем є відмінними правовими категоріями та можуть не співпадати.

Як слідує з довідки переселенця № 2616- від 21.04.2022 року, фактичним місцем проживання (перебування) позивачки є АДРЕСА_1 . Відповідно до банківської квитанції, за якою позивачкою сплачено заборгованість за виконавчим написом нотаріуса № 44385, місцем виконання (сплати) є банківська установа у м. Коломия.

Таким чином, суддя приходить до переконання, що в силу частини 12 статті 28 ЦПК України дана справа підсудна Коломийському міськрайонному суду Івано-Франківської області, як суду за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса.

Разом з тим, судддя зазначає, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Оскільки на спірні правовідносини не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів», про що зазначалось вище, то покликання позивачки на ст. 22 вказаного закону, як на підставу звільнення від сплати судового збору є неправомірним.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

З врахуванням того, що позивачем не долучено до матеріалів позовної заяви документу про сплату судового збору або документу, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору, позовну заявуслід залишити без руху та встановити строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії даної ухвали для усунення вказаних недоліків.

Суд розяснює, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на дату подання позову становить 1211,20 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОНЛАЙН ФІНАНС" про стягнення безпідставно набутих коштів залишити без руху, про що повідомити позивача і надати їй строк для усунення вказаних недоліків шляхом долучення оригіналу документу про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. чи документу, який підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Вказаний строк не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії даної ухвали.

Інакше позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: https://kmm.if.court.gov.ua/sud0909/.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Сольський В. В.