Єдиний унікальний номер судової справи 472/241/23
Номер провадження 22-ц/812/47/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 лютого 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: прокурора Волкожа С.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 26 вересня 2023 року, під головуванням судді Вуїва О.В. об 11 год. 40 хв., в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області), ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Вознесенською окружною прокуратурою були виявлені порушення вимог законодавства при розпорядженні Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, призначеними для ведення особистого селянського господарства, що розташовані, зокрема, в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського (Вознесенського) району Миколаївської області.

Встановлено, що наказом першого заступника начальника ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року за №7777/0/14/-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_2 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий номер :02:000:0550, в межах території Порічанської сільської ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області (натепер Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області).

На підставі цього наказу Державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І.В. 01 листопада 2019 року здійснено запис №34054068 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку.

У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Євстратовою О.М., відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за №34346047.

Водночас, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі ГУ Держгеокадастру у Київській області) за №10-5070/15-19-сг від 29 липня 2019 року отримав безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2.0000 га, кадастровий номер :04:001:5533, розташовану в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Державна реєстрація права власності проведена 31 липня 2019 року, номер запису 32644332.

Таким чином, ОСОБА_2 на час звернення до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області з питань складання документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Тобто, всупереч вимог ст.ст.116,118,121 Земельного кодексу України (далі ЗК України), ОСОБА_2 при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не зазначив про те, що він раніше використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

У свою чергу, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області розглядаючи заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою по суті не надало належної оцінки обставинам і умовам зазначеним у заяві, не перевірило факт використання ОСОБА_2 свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, внаслідок чого земельна ділянка площею 2.0000 га, кадастровий номер :02:000:0550, незаконно вибула із земель державної власності.

У подальшому, після реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, новий власник ОСОБА_1 об`єднав її з іншими земельними ділянками з кадастровими номерами :02:000:0558, :02:000:0549, утворивши нову земельну ділянку загальною площею 6.0000 га з кадастровим номером :02:000:0612, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №41528678 від 12 квітня 2021 року.

При цьому, на думку прокурора, факт об`єднання ОСОБА_1 земельних ділянок, в результате якого спірна земельна ділянка площею 2.0000 га з кадастровим номером :02:000:0550 увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0612, не перешкоджає витребуванню земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року за №7777/0/14/-19-СГ у власність ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладені обставини, керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області просив:

скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0612, площею 6.0000 га, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0612 (номер запису про право власності 41528678 від 12 квітня 2021 року);

витребувати у ОСОБА_1 у власність держави в особі Веселинівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0550, площею 2.0000 га, вартістю 28 400 грн., призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області з відповідними координатами, що зазначені в позовній заяві;

стягнути з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Відповідач ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечував. Обґрунтовуючи свої доводи у відзиві на позовну заяву, відповідач вказував на те, що пред`явлення прокурором віндикаційного позову до нього є безпідставним, оскільки він набув право власності на землю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу з дотриманням всіх вимог цивільного законодавства, а тому він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.

Звертав увагу на те, що судові рішення, постановленні за відсутності перевірки добросовісності чи недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень ст.ст.387,388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (том 1 а.с.101-103).

11 травня 2023 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 надійшли на адресу міськрайонного суду письмові пояснення щодо позову прокурора, в яких останній заперечував проти факту приватизації ним земельної ділянки площею 2.0000 га, розташованої в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:04:001:5533, вказуючи на те, що він особисто не приватизував вказану земельну ділянку та не уповноважував на вчинення вказаних дій від свого імені інших осіб, а тому ця ділянка могла бути приватизована від його імені сторонніми особами. Тому вважав, що набуття ним земельної ділянки площею 2.0000 га, розташованої в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (натепер, в межах Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області), призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:02:000:0550, та подальший продаж вказаної ділянки ОСОБА_1 здійснені на підставі та у повній відповідності з вимогами закону. На думку третьої особи ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні (том 1 а.с.112-113).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року позов керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради задоволено в повному обсязі.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 6 (шість) гектарів з кадастровим номером :02:000:0612 (номер запису про право власності 41528678 від 12 квітня 2021 року.

Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0612 площею 6 (шість) гектарів, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави в особі Веселинівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0550, площею 2 (два) гектари, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області з наступними координатами:

№1 - відстань: 160.05 м, координати: X - 5254103.320, Y - 247891.030;

№2 - відстань: 100.00 м, координати: X - 5254243.850, Y - 247814.430;

№3 - відстань: 103.20 м, координати: X - 5254328.580, Y - 247761.320;

№4 - відстань: 200.00 м, координати: X - 5254416.020, Y - 247706.510;

№5 - відстань: 118.03 м, координати: X - 5254574.463, Y - 247584.457;

№6 - відстань: 181.74 м, координати: X - 5254667.950, Y - 247512.410;

№7 - відстань: 90.34 м, координати: X - 5254553.280, Y - 247653.410;

№8 - відстань: 77.29 м, координати: X - 5254474.510, Y - 247697.650;

№9 - відстань: 102.22 м, координати: X - 5254413.060, Y - 247744.530;

№10 - відстань: 97.06 м, координати: X - 5254325.850, Y - 247797.860;

№11 - відстань: 155.68 м, координати: X - 5254243.830, Y - 247849.760;

№12 - відстань: 38.75 м, координати: X - 5254109.950, Y - 247929.210.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 9 394 грн. судового збору (8 052 грн. - судовий збір за подачу позовної заяви та 1 342 грн. - судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову).

Рішення суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка набута внаслідок очевидно незаконних дій, оскільки повторне безоплатне отримання ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності є неможливим. В свою чергу, встановивши, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку одразу ж після її набуття у власність, тобто не маючи наміру здійснювати діяльність згідно з цільовим призначенням земельної ділянки, для якої надавалася земельна ділянка у власність, ОСОБА_1 не мав перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору купівлі-продажу спірної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення міськрайонного суду та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, та під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки керувався відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких право власності на спірну земельну ділянку належало ОСОБА_2 , та він, як набувач майна, не міг знати, що вказану земельну ділянку останній отримав повторно.

Окрім того, з письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він не подавав заяви до ГУ Держгеокадастру у Київській області, не отримував наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» за №10-5070/15-19-сг від 29 липня 2019 року, та відповідно не отримував безоплатно у власність земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий номер :04:001:5533, в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор зазначав, що аргументи, наведенні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не спростовують підстав позову та рішення про його задоволення.

Наголошував, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0550, площею 2.0000 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства та розташованої в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області у власність ОСОБА_2 відбулася незаконно, оскільки останнім вже було використано право на безоплатне отримання цього виду земель у власність. Як наслідок, укладений договір купівлі-продажу щодо цієї землі був недійсним, а тому земельна ділянка правомірно була повернута законному власнику шляхом витребування.

Прокурор Миколаївської обласної прокуратури Волкожа С.В. в судовому засіданні апеляційної інстанції просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом у березні 2023 року. У позовній заяві прокурор вказав, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом державної влади, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного наказу.

Оскільки саме цей орган (ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області) допустив порушення інтересів у спірних правовідносинах, то він не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом.

На час звернення до суду з позовом внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала Веселенівська селищна рада. Разом з тим, селищною радою жодних заходів щодо повернення земельної ділянки у власність не було вжито. Вказане свідчить про те, що вказаний орган неналежно виконує свої повноваження, наслідком чого є нездійснення захисту інтересів держави у суді та відповідно є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Так, з матеріалів справи встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 29 липня 2019 року №10-5070/15-19-сг затверджено проект документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий №:04:001:5533, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (том 1 а.с.20).

На підставі цього наказу 31 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Хиба А.В. внесено запис №32644332 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку площею 2.00 га, кадастровий №:04:001:5533 (том 1 а.с.16 зворот).

Разом з тим, 24 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2.00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка находиться на території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (том 1 а.с.24).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» від 11 жовтня 2019 року за №7777/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.0000 га, в тому числі ріллі площею 2.0000 га, кадастровий №:02:000:0550, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Порічанської сільської ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області (натепер територія Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області) (том 1 а.с.19).

На підставі цього наказу 01 листопада 2019 року державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І.В. внесено запис №34054068 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :02:000:0550 (том 1 а.с.12 зворот).

27 листопада 2019 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Євстратовою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №460, продав земельну ділянку площею 2.00 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (натепер територія Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:02:000:0550, ОСОБА_1 , який після реєстрації права власності на це майно об`єднав вказану земельну ділянку із належними йому земельними ділянками з кадастровими №№:02:000:0578 та :02:000:0549, створивши таким чином нову земельну ділянку площею 6.00 га з кадастровим №:02:000:0612, та зареєстрував своє право власності на новостворену земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис №41528678 від 12 квітня 2021 року (том 1 а.с.18,29-30,39).

Відповідно до положень ст.14 Конституції України, ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

Частинами 1 та 2 статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ст.80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною 1 статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до п.«а» ч.3 ст.22 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами ст.ст.116,118,121 ЗК України.

Відповідно до п.«в» ч.3 ст.116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2.0 гектара.

Отже. виходячи зі змісту ч.4 ст.116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з врахуванням наявних у справі доказів, правильно встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку (кадастровий номер :02:000:0550) з порушенням вимог закону, оскільки ця земельна ділянка вибула із земель державної власності внаслідок повторного незаконного використання ОСОБА_2 права на безоплатну передачу землі одного виду використання, а тому він і не мав права на її відчуження ОСОБА_1 (протилежного апеляційним судом не встановлено).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до доданого до справи листа Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора №15/1-36вих-24 від 18 січня 2024 року убачається, що земельна ділянка площею 2.0000 га, кадастровий номер :04:001:5533, яка надана ОСОБА_2 у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства й розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, натепер є предметом кримінального правопорушення, в рамках якого, зібраними доказами установлено, що оформлення та подальший продаж земельних ділянок, серед яких і обумовлена земельна ділянка, відбувалося з використанням заздалегідь виданих довіреностей та без відома номінальних власників. Наразі у вказаному кримінальному провадженні проводяться необхідні слідчі та процесуальні дії.

Отже, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника Держави поза її волею, на підставі незаконного рішення (наказу) державного органу, а ОСОБА_2 , не маючи на це права, здійснив відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відновлення порушеного права Веселинівської селищної ради необхідно здійснювати шляхом витребування землі від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 , і таке витребування майна є законним та пропорційним заходом, виправданим, переслідує легітимну мету та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте, з рішенням міськрайонного суду про задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки колегія суддів не може погодитись.

Так, ст.152 ЗК України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес також по суті захищається ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на мирне володіння майном та у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення легітимної мети, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Європейський суд з прав людини у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

За такого, вирішуючи питання про витребування спірного майна, необхідно, передусім, перевіряти добросовісність набувача такого майна.

При цьому, обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (провадження №14-28цс20, пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (провадження №12-58гс21, пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (п.51 постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц, п.46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18, п.6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім норм ст.388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження №12-127гс19), від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (провадження №14-436цс19), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (провадження №12-44гс20).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є обтяжливою для нього. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі №199/7375/16 та від 20 травня 2020 року у справі №199/8047/16.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень ст.388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16, пункт 52).

Як вище зазначалось, сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є не прийнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 40)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

При вирішенні позовної вимоги про витребування землі міськрайонний суд не звернув уваги, що можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем і спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Поза увагою міськрайонного суду залишилось і те, що, вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача нерухомого майна, необхідно оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна; право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача; судове рішення, постановлене за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво для застосування положень ст.ст.387, 388 ЦК України, не може вважатися таким, що відповідає вимозі законності втручання у право на мирне володіння майном.

У даній цивільній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2019 року (том 1 а.с.29-30).

Зі змісту цього договору вбачається, що приватним нотаріусом при посвідченні вказаного договору була перевірена за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належність спірної земельної ділянки продавцю ОСОБА_2 .

Так, у пункті 3 вищевказаного договору зазначено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належність продавцю ( ОСОБА_2 ) на праві власності земельної ділянки, що відчужується за цим договором, підтверджується наявністю проведеної Державним реєстратором Веселинівської селищної ради Миколаївської області Волощук І.В. державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 листопада 2019 року за номером 34054068.

У п.4 договору вказано, що відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого відділом у Веселинівському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області 15 листопада 2019 року за №НВ-019, відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановленні Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, не зареєстровані.

Згідно з п.5 договору земельна ділянка під забороною відчуження (арештом) не перебуває, відомості щодо обмеження її іпотекою відсутні.

Відповідно до п.7 договору продаж земельної ділянки вчинено за 28 400 грн., які були отримані продавцем від покупця повністю до укладення цього договору і своїми підписами продавець та покупець підтверджують факт повного розрахунку за земельну ділянку, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.

В п.8 договору зазначено, що згідно з висновком про оціночну вартість земельної ділянки до звіту про оціночну вартість земельної ділянки, виданого 14 листопада 2019 року суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , оціночна вартість земельної ділянки, що відчужується за цим договором, становить 28 400 грн. без урахування ПДВ.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що на момент придбання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 покладався на відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 . Доказів причетності ОСОБА_1 до обставин неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку або його обізнаності щодо таких дій матеріали справи не містять. Відповідно ОСОБА_1 діяв правомірно та добросовісно.

На думку колегії суддів, прокурором належними та достатніми доказами добросовісність ОСОБА_1 , як набувача спірного майна, не спростована.

Не доводить недобросовісність відповідача і посилання прокуратури на те, що відповідач повинен був звернути увагу на те, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку одразу після набуття її у власність (01 листопада 2019 року). Не свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 і твердження прокурора про те, що відповідач раніше неодноразово набував у власність за договорами купівлі-продажу земельні ділянки зазначеної категорії, відповідно достеменно обізнаний із процедурою як набуття, так і відчуження прав на землю.

З огляду на викладене витребування у відповідача спірної земельної ділянки не буде відповідати як критерію законності втручання держави у права набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

За таких обставин, позов керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в частині витребування спірної земельної ділянки задоволенню не підлягає.

До того ж, оскільки позовні вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку є похідними від позовної вимоги про витребування земельної ділянки, то у їх задоволені також слід відмовити.

За такого, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а судове рішення міськрайонного суду на підставі положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду справи з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 12 078 грн. судового збору, сплаченого останніми за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки відмовити.

Стягнути з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 12 078 (дванадцять тисяч сімдесят вісім) грн. витрат зі сплати судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 лютого 2024 року