Справа № 308/8428/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Геревич Михайло Михайлович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Бедьо В.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог нотаріуса Котлярової Людмили Володимирівни про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спадкове майно

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог нотаріуса Котлярової Л.В. про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що її чоловік уклав із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, за яким придбав земельну ділянку 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради. Між тим, договір залишився не посвідчений нотаріально з вини продавця, яка ухилялася від проведення нотаріальних дій.

Після смерті чоловіка виникла необхідність у оформленні спадщини, однак з огляду на те, що договір нотаріально не посвідчувався, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку.

Крім того, позивач вказує, що при оформленні спадщини їй стало відомо, що ОСОБА_4 померла і на спірну земельну ділянку претендують відповідачі, які є дітьми останньої.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила суд:

визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради, укладений 15 квітня 2002 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 на суму 35000 гривень;

визнати право власності ОСОБА_2 на спадкове майно за покійним чоловіком ОСОБА_5 , а саме, на земельну ділянку 0,06 га для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради, укладений у м. Ужгород 15 квітня 2002 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 на суму 35 000 гривень.

Визнано право власності ОСОБА_2 на спадкове майно за покійним чоловіком ОСОБА_5 , а саме, на земельну ділянку 0,06 га для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Геревич М.М., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано того, що на момент укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу земельної ділянки, остання не набула права власності на таку земельну ділянку у порядку спадкування за своїм чоловіком в установленому законом порядку, тобто державний акт на право власності на земельну ділянку не оформила, а тому, не мала права відчужувати спірну земельну ділянку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений у простій письмовій формі 15.04.2002 і такий укладався лише з метою підтвердження реалістичності намірів продажі земельної ділянки, ціна вказана в ньому лише орієнтовна та більше зазначалась лиш для того щоб врахувати вартість роботи пов`язаної з прийняттям спадщини, оформленням Державного акту на земельну ділянку, та реєстрацією права власності за ОСОБА_4 . Жодних грошових коштів за відчуження земельної ділянки, яка належала її покійному чоловікові ( ОСОБА_6 ), чи за підписання договору укладеною у простій письмовій формі ОСОБА_4 не отримувала, на що суд першої інстанції не звернув увагу.

Оскільки, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між покійними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі 15.04.2002, нотаріально не посвідчений та його державну реєстрацію не проведено - це виключає можливість застосування до спірних правовідносини ст.ст. 220, 331, 376 ЦК України.

Щодо оскаржуваного рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на спадкове майно за ОСОБА_5 , а саме на земельну ділянку площею 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради (яка належала ОСОБА_6 ) зазначає, щодо до державної реєстрації права власності на земельну ділянку за позивачем таке право у неї не виникне, а відтак, відсутні підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно на підставі ст. 392 ЦК, одночасно з визнанням дійсним договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного без нотаріального посвідчення. А тому позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Також вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено відповідачу в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Зазначає що і покійний ОСОБА_5 і ОСОБА_2 і їх представник, свідок і уповноважена особа ОСОБА_7 ще в 2002 році знали що для оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 необхідно спочатку завершити процедуру прийняття спадщини, оформити державний акт на право власності на земельну ділянку, і після цього здійснити продає земельної ділянки, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Однак, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом тільки через 19 років.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 15.04.2002 між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,06 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради.

Згідно договору правовою підставою для реєстрації права власності за продавцем було свідоцтвом про право на спадщину, видане 15.05.1997 №2-1247. Продаж земельної ділянки проводився за 35 000 грн., які продавцю передано до підписання договору. Сторони договору обумовили, що нотаріальне посвідчення договору має бути здійснене не пізніше 15.12.2007. У разі, якщо договір до наведеної дати не буде посвідчено, вважатиметься, що продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Позивач є дружиною ОСОБА_5 , що підтверджується відміткою у паспорті позивача, а також свідоцтво про шлюб, видане повторно, копія якого міститься у матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрацію №59084496 від 21.01.2020 та свідоцтвом про смерть № НОМЕР_4 від 17.12.2019.

Позивач від шлюбу з ОСОБА_5 має сина ОСОБА_8 22.10.1993, який, як встановлено судом, після смерті батька від прийняття спадщини відмовився, що засвідчується заявою третьої особи №10 по спадковій справі №01/2020.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб на день смерті одного з них від 08.01.2020 №73/18-21 на момент смерті ОСОБА_5 позивач разом із сином проживали разом за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач зверталася до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, придбану за вищезгаданим договором від 15.04.2002, проте постановою №02-31 від 03.12.2020 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Переглядаючи справу, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно вимог ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинний до 01.01.2004 (далі - ЦК УРСР), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (ст. 225 ЦК УРСР).

Статтею 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

А статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

В п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено , що суду при розгляді справ даної категорії доцільно перевіряти, чи не суперечить зміст договору вимогам закону та чи не порушує такий договір прав третіх осіб, які не є його сторонам.

В п. 3.5 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України.

Пунктом 1 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , як продавець за договором купівлі-продажу земельної ділянки укладеного у простій письмовій формі 15.04.2002, на час укладення такого договору не набула права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за своїм чоловіком в установленому законом порядку (державний акт на право власності на земельну ділянку нею не оформлено та не отримано, а земельна ділянка належала її чоловіку ОСОБА_6 , а тому, вона не мала права відчужувати дану земельну ділянку.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі 15.04.2002.

Пунктом 6 вказаного договору визначено, що цей договір підлягає нотаріальному посвідченню після підготовки усіх необхідних для відчуження документів, але не пізніше 15.12.2007р. в разі, якщо цей договір не буде посвідчено нотаріально до 15.12.2007 сторони будуть вважати, що продавець ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, у зв`язку з чим покупець буде мати право звернутися до суду за визнанням цієї угоди дійсною.

Для здійснення відчуження земельної ділянки ОСОБА_4 необхідно було спочатку прийняти спадщину за покійним чоловіком ОСОБА_6 , отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку, стати власником цієї ділянки і лише після цього здійснити відчуження ділянки.

Однак, ОСОБА_4 не було вчинено дій щодо прийняття спадщини та отримання державного акту на спірну земельну ділянку, а тому, в неї не було підстав для відчуження такої.

Крім того, покупець ОСОБА_5 , у відповідності до вимог п. 6 договору, у визначений строк не звертався до суду із вимогами про визнання такого договору дійсним.

Не надано позивачем також доказів сплати покупцем ОСОБА_5 продавцю ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 35 000 грн.

У відповідності зі ст.ст. 640, 657 Цивільного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних відносин) договір купівлі - продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

А ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі N 6-49цс13, в якій зазначено наступне: «... при розгляді справи суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій на зазначені положення закону уваги не звернули та не врахували, що договір купівлі-продажу нежитлового будинку в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин (тобто до 01.01.2013р.), підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, і відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно».

Аналогічно, Пленум Верховного Суду України в п.п. 13, 14 Постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Такі позови не підлягають задоволенню.

Оскільки, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між покійними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі 15.04.2002, нотаріально не посвідчений та його державну реєстрацію не проведено - це виключає можливість застосування до спірних правовідносини ст.ст. 220, 331, 376 ЦК України.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Таким чином, на підставі ст. 392 ЦК України право власності за позивачем може бути визнано лише у випадку, якщо таке право було ним раніше набуте на законних підставах. Момент набуття права власності на нерухоме майно за договором визначено у ст. 334 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. З, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, до державної реєстрації права власності за позивачем таке право у нього не виникне, а відтак відсутні підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно на підставі ст. 392 ЦК одночасно з визнанням дійсним договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного без нотаріального посвідчення.

Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15, від 18 листопада 2015 року у спразі №6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-2124цс15.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та дійшов невірного висновку про дійсність спірного договору та визнання права власності.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню з вищенаведених доводів, у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, тому таке підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.

Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 724,00 гривень підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

А звідси, керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Геревич Михайло Михайлович, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року скасувати та постановити у даній справі постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Людмили Володимирівни про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на спадкове майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 2 724,00 гривні, судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 06 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: