УХВАЛА

04 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 2-3086/11

провадження № 61-13731сво23

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження ? приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна,

заінтересована особа (стягувач) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Доступні фінанси»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року у складі судді Пономаренко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року у складі колегії суддів Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги та судових рішень

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кісельової В. В. (далі - приватний виконавець), заінтересована особа (стягувач) - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Доступні фінанси».

Скаргу мотивовано тим, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-3086/11, виданого 25 березня 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором.

26 січня 2022 року у межах виконавчого провадження проведено електронний аукціон з реалізації предмета іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Переможцем електронного аукціону визнано учасника № 39 ТОВ «Укртехспецобладнання», встановлено строк для оплати за лот до 09 лютого 2022 року.

Електронний аукціон проведено в межах виконавчого провадження, стягувачем в якому є ПАТ «Альфа-Банк». Водночас 30 грудня 2021 року ПАТ «Альфа-Банк» відступило право вимоги за кредитним договором за договором факторингу ТОВ «Доступні фінанси». Отже, на момент проведення електронного аукціону ПАТ «Альфа-Банк» не мало права вимоги щодо неї та сторону виконавчого провадження замінено не було.

Постановою приватного виконавця від 10 лютого 2022 року вчинення виконавчих дій зупинено у зв`язку із надходженням заяви ТОВ «Доступні фінанси» про заміну сторони виконавчого провадження.

На підставі вказаної постанови приватного виконавця Державне підприємство (далі - ДП) «Сетам» зупинило електронний аукціон із статусом «відбувся».

10 листопада 2022 року відповідно до постанов приватного виконавця поновлено виконання провадження та замінено сторону стягувача з ПАТ «Альфа-Банк» на ТОВ «Доступні фінанси».

14 листопада 2022 року ДП «Сетам» відновило електронний аукціон. У зв`язку з тим, що ТОВ «Укртехспецобладнання» не сплатило суму за придбане майно до 09 лютого 2022 року, ДП «Сетам» визнало переможцем електронного аукціону учасника № 38, який запропонував ціну, що була першою попередньою ціною, запропонованою ТОВ «Укртехспецобладнання». Проте цей учасник відмовився сплачувати суму за придбане майно, у зв`язку з чим аукціон визнано таким, що не відбувся.

23 листопада 2022 року приватний виконавець склала акт про реалізацію предмета іпотеки, на підставі якого нерухоме майно передано іпотекодержателю - ТОВ «Доступні фінанси» у рахунок погашення заборгованості.

25 листопада 2022 року приватний виконавець прийняла постанову про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу.

Вказані дії приватного виконавця вчинені з порушенням норм законодавства, що регулює порядок реалізації нерухомого майна та оформлення результатів електронних аукціонів, що належить фізичній особі та є предметом іпотеки, у період дії в Україні воєнного стану.

З огляду на те, що на момент введення в Україні воєнного стану електронний аукціон з реалізації квартири мав статус «відбувся» та був зупинений на підставі постанови приватного виконавця, дії приватного виконавця вчинені з порушенням вимог пункту 5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» та наказу Міністерства юстиції України від 10 червня 2022 року № 2343/5 «Деякі питання примусової реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні в період воєнного стану», оскільки поновлення електронного аукціону та оформлення його результатів відбулося вже під час дії воєнного стану, зокрема на оформлення результатів вказує те, що учаснику аукціону № 38 було запропоновано сплатити суму за придбане майно, після відмови якого електронний аукціон набув статус «такий, що не відбувся».

Просила суд:

визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця, яка полягає у незупиненні проведення виконавчих дій під час дії воєнного стану в Україні, що призвело до поновлення електронного аукціону з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та передана в іпотеку за договором іпотеки від 29 травня 2007 року, реєстраційний номер 3677, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В.;

визнати неправомірними дії приватного виконавця, вчинені під час складання та видачі акта від 23 листопада 2022 року про реалізацію предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 ;

скасувати акт про реалізацію предмета іпотеки, складений 23 листопада 2022 року приватним виконавцем;

визнати неправомірними дії приватного виконавця, вчинені під час прийняття постанови від 25 листопада 2022 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, та скасувати цю постанову.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року, що залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що зупинення вчинення виконавчих дій і продовження примусового виконання рішення здійснено з дотриманням приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Зі змісту повідомлення про проведення електронного аукціону з реалізації предмета іпотеки дата проведення аукціону та закінчення торгів - 26 січня 2022 року.

Скаржник не заперечила той факт, що аукціон з реалізації квартири проведено 26 січня 2022 року, переможцем електронного аукціону визнано учасника № 39 та встановлено строк для оплати за лот до 09 лютого 2022 року.

Водночас Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) набув чинності 17 березня 2022 року. Ураховуючи те, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто норма права діє щодо фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою (тобто до події, факту застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце), приписи цього Закону не поширюються на факти і відносини, які мали місце 26 січня 2022 року у справі, що переглядається.

14 листопада 2022 року аукціон з продажу квартири визнано таким, що не відбувся, про що сформовано відповідний протокол. Пропозиція оплати за придбане майно також була ініційована до 15 березня 2022 року, тобто до дати введення в дію Закону № 2120-ІХ.

Суд першої інстанції виснував, що аукціон з продажу квартири завершено 25 січня 2022 року та визнано таким, що відбувся. У подальшому аукціон визнано таким, що не відбувся, виключно з підстав відмови переможця аукціону підписувати протокол, тобто організатор аукціону технічно оформив результати аукціону, проведеного 25 січня 2022 року. Формування протоколу від 14 листопада 2022 року про результати аукціону є технічною дією, яка підсумовує результати проведення аукціону та вчиняється поза волею приватного виконавця.

Суд першої інстанції врахував, що 14 листопада 2022 року ТОВ «Доступні фінанси» звернулося до приватного виконавця з повідомленням про бажання залишити за собою предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 49 Закону України «Про іпотеку», дія якої не була зупинена.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки будь-якої заборони передавати предмет іпотеки іпотекодержателю в порядку, передбаченому статтею 49 Закону України «Про іпотеку», законодавство не містить. Дії приватного виконавця в частині передання іпотекодержателю нереалізованого предмета іпотеки в рахунок погашення боргу є правомірними.

Основним аргументом апеляційної скарги і скарги на дії приватного виконавця є посилання на Закон № 2120-ІХ, яким на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, було зупинено дію статей 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону та наказ Міністерства юстиції України від 10 червня 2022 року № 2343/5 «Деякі питання примусової реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні в період воєнного стану», оскільки поновлення електронного аукціону та оформлення його результатів відбулось вже під час дії воєнного стану.

Суд апеляційної інстанції відхилив вказані доводи скаржниці, оскільки Закон № 2120-ІХ набув чинності 17 березня 2022 року та не поширюються на факти і відносини, які мали місце 22 січня 2022 року, тобто на час проведення електронного аукціону. Водночас 14 листопада 2022 року відбулась констатація факту того, що аукціон, проведений 22 січня 2022 року, є таким, що не відбувся, про що сформовано відповідний протокол. Безпосередньо сам аукціон було проведено до дати введення в дію вказаного Закону.

Аргументи учасників справи

18 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її скарги.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (абзац 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що аналіз приписів Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/15 (далі - Порядок), дає чітке розуміння, що у разі несплати ТОВ «Укртехспецобладнання» як переможцем аукціону, який відбувся 26 січня 2022 року, своєї цінової пропозиції до 09 лютого 2022 року, переможцем електронного аукціону мав бути визнаний учасник № 38, який запропонував ціну, що була першою, що передувала ціні переможця. Всупереч встановленому порядку проведення електронних торгів з продажу арештованого майна ні учасник № 38, ні інші учасники аукціону, що відбувся 26 січня 2022 року, не були поетапно визнані переможцями.

Водночас апеляційний суд встановив, що у зв`язку із тим, що всі учасники, що надали цінові пропозиції й поетапно були визначені переможцями, не сплатили належної грошової суми у строки, передбачені пунктом 1 розділу X Порядку, аукціон було визнано таким, що не відбувся.

14 листопада 2022 року електронні торги за лотом № 365319 поновлено на підставі постанови про поновлення вчинення виконавчих дій. Поновлення електронного аукціону та, як наслідок, оформлення його результатів відбулося вже під час дії воєнного стану та з порушенням законодавства щодо заборони проведення електронних аукціонів з реалізації нерухомого майна, що належить фізичних особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами. З огляду на вказане порушення 25 листопада 2022 року приватний виконавець прийняла постанову про виправлення помилки у процесуальному документі щодо зміни назви акта від 23 листопада 2022 року з «Акт про реалізацію предмета іпотеки» на «Акт про проведення електронного аукціону».

Апеляційний суд зробив висновок, що після поновлення вчинення виконавчих дій відповідно до постанови приватного виконавця від 10 листопада 2022 року організатор аукціону провів виключно технічну дію щодо визнання аукціону таким, що не відбувся. Водночас те, що вказана технічна дія стала підставою для реалізації предмета іпотеки, для цілей чого і було встановлено заборону проведення електронних аукціонів на час дії воєнного стану, суд не взяв до уваги.

З урахуванням наведеного в діях приватного виконавця є ознаки порушення законодавства, внаслідок чого було незаконно прийнято акт від 23 листопада 2022 року про проведення електронного аукціону (первісно ? акт про реалізацію предмета іпотеки) та постанову від 25 листопада 2022 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

У листопаді 2023 року ТОВ «Доступні фінанси» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та вирішити питання про розподіл судових витрат. Подало попередній розрахунок судових витрат, які понесло і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 30 000,00 грн.

Відзив мотивовано тим, що всі учасники, що надали цінові пропозиції й поетапно були визначені переможцями електронного аукціону з реалізації квартири, не сплатили належної грошової суми у строки, передбачені пунктом 1 розділу X Порядку, тому організатор аукціону оголосив аукціон таким, що не відбувся. Дії приватного виконавця в частині передання нереалізованого предмета іпотеки в рахунок погашення боргу іпотекодержателю є правомірними, що правильно встановили суди першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Доступні фінанси» про закриття касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року доповнення ОСОБА_1 до касаційної скарги залишено без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року передано справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2023 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду, колегія суддів керувалася наявністю протилежних

і суперечливих висновків Верховного Суду щодо врахування висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 14 червня 2017 року у справі

№ 6-1804цс16, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, провадження № 14-194цс18, від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17, провадження № 14-175цс19.

У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі

№ 6-1804цс16 зазначено: «Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Разом з тим Закон № 606-XIV допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону № 606-XIV). Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону № 606-XIV). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 цього Закону). Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника могло б стати пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16. Згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника. Оскільки предметом розгляду за скаргою ОСОБА_1 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову, у зв`язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд мав залишити без розгляду і роз`яснити заявниці можливість вирішення спору в позовному провадженні».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) зазначено: «Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Такий правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 та від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16. Оскільки предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_3 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17 (провадження № 14-175цс19) зазначено:

«Передбачена статтею 62 Закону № 606-XIV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Саме такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1655цс16) та від 14 червня 2017 року (провадження № 6-1804цс16), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків.

Зокрема, як установив апеляційний суд, позов стосується незаконного вибуття з власності позивача предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1. І таке вибуття є незаконним, оскільки відбулося внаслідок, на думку позивача, незаконних рішень та дій державного виконавця. Позовні вимоги у цій справі нерозривно пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна, що має наслідком повернення цього майна законному власнику в разі задоволення позову, тому ці позовні вимоги необхідно розглядати в межах однієї справи, одного провадження в порядку цивільного судочинства.

Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника. Частиною п`ятою статті 47 Закону № 898-IV визначено, що на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Оскільки за оскаржуваними актом та постановою державного виконавця нерухоме майно передано у власність стягувачеві, який оформив право власності на це майно, отже предметом розгляду є дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження)».

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду у практиці Касаційного цивільного суду сформувалися два підходи вирішення справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державних (приватних) виконавців, пов`язаних з реалізацією арештованого майна:

1. Вимоги таких скарг, які пов`язані з реалізацією (оформленням прав) арештованого майна та можуть бути вирішені в порядку позовного провадження (як способи захисту цивільних прав), не підлягають вирішенню у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. У зв`язку з цим скаргу в цій частині необхідно залишати без розгляду, з роз`ясненням скаржнику права на вирішення таких вимог в порядку позовного провадження. В іншій частині такі скарги належить вирішувати по суті або закривати провадження у справі в частині вимог, які підлягають розгляду в порядку іншого судочинства чи взагалі не підлягають судовому розгляду (не можуть розглядатися як спосіб захисту). Такий підхід сформовано у Другій судовій палаті Касаційного цивільного суду у постановах від 17 лютого 2021 року у справі № 757/9754/13-ц, провадження № 61-11249св20, від 18 серпня 2021 року у справі № 215/1492/16-ц, провадження № 61-13862св20, від 27 жовтня 2021 року у справі № 2121/2-1434/11, провадження № 61-5206св20, від 27 жовтня 2021 року у справі № 2121/2-1434/11, провадження № 61-5206св20, від 18 серпня 2021 року у справі № 439/449/17, провадження № 61-18661св20, від 03 листопада 2021 року у справі № 2-2117/2010, провадження № 61-1874св21, від 27 квітня 2022 року у справі № 372/2183/15-ц, провадження № 61-2444св21, від 11 жовтня 2023 року у справі № 354/357/21, провадження № 61-12074св23.

2. Подання скарги на рішення та дії виконавця не може забезпечити відновлення порушених прав на майно, на яке було звернено стягнення. Тому якщо за результатом розгляду скарги боржник прагне вирішити спір з приводу такого майна, скарга на дії виконавця не є ефективним способом захисту прав, які заявник вважає порушеними. У зв`язку з цим таку скаргу слід залишати без розгляду, з роз`ясненням скаржнику права на вирішення спору з приводу спірного майна в порядку позовного провадження, в межах якого буде надаватися оцінка діям виконавця. Такий підхід сформовано у Першій судовій палаті Касаційного цивільного суду у постановах від 28 лютого 2018 року у справі № 463/593/16-ц, провадження № 61-1636св17, від 19 січня 2022 року у справі № 759/15306/17, провадження № 61-2551св21, від 10 травня 2023 року у справі № 473/5932/13-ц, провадження № 61-10019св22, від 27 липня 2022 року у справі № 524/7552/18, провадження № 61-8108св21, від 27 вересня 2023 року у справі № 638/10737/16, провадження № 61-6276св23, від 13 грудня 2023 року у справі № 2-1364/11, провадження № 61-12383св22, від 07 лютого 2024 року у справі № 187/998/16-ц, провадження № 61-16769св23.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вказані приклади судової практики Касаційного цивільного суду підтверджують наявність по суті двох протилежних підходів до застосування статей 447, 451 ЦПК України в контексті забезпечення права на оскарження рішень, дій (бездіяльності) державних (приватних) виконавців, пов`язаних з реалізацією арештованого майна, яке на момент розгляду скарги реалізовано або передано стягувачу, проте які не можуть бути вирішені в порядку позовного провадження (не є способами захисту цивільних прав).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважує, що механізм залишення позову (скарги) без розгляду передбачає наявність певних процесуальних перешкод для розгляду вимог позову (скарги), після усунення яких особа має право звернутися до суду з такими ж вимогами повторно або в належному процесуальному порядку (стаття 257 ЦПК України).

Натомість підхід, якийсформовано у Першій судовій палаті Касаційного цивільного суду, вказує на те, що після переходу права власності на арештоване майно у виконавчому провадженні такі вимоги скарги взагалі не підлягають судовому розгляду. Проте за такого висновку це є підставою для закриття провадження у справі за цими вимогами, а не залишення їх без розгляду.

Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30)).

Аргумент про те, що відповідні права особи можуть бути ефективно захищені в позовному провадженні, у межах якого буде надаватися оцінка й діям виконавця, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не вважає повністю переконливим, враховуючи обмежений предмет перегляду та доказування у справах за відповідними позовами, зокрема про визнання недійсними торгів (аукціонів) з продажу арештованого майна, про витребування майна із чужого незаконного володіння або визнання незаконними та скасування постанови, акта виконавця про передачу майна стягувачу.

Наприклад, усталеною є судова практика, що державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, у тому числі й оцінку та уцінку майна, на яке звернено стягнення, - статті 58, 62 Закону № 606-ХІV, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державна виконавча служба укладає відповідний договір (пункт 5.11 Інструкції № 74/5). Дії (бездіяльність) державного виконавця щодо порушень, допущених під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом № 606-XIV, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статтями 55, 85 цього Закону). Отже, незаконність дій державного виконавця під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом № 606-XIV, щодо проведення оцінки майна, визначення його вартості чи оцінки (уцінки) до призначення прилюдних торгів, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. Крім того, вирішення питання про дотримання порядку та законності закінчення виконавчого провадження з виконання рішення, а також прийняття рішення державним виконавцем про наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу не стосуються правил проведення прилюдних торгів і також мають самостійний спосіб оскарження. Висновки щодо оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця, що стосуються порушень, допущених державним виконавцем під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом № 606-ХІV, в порядку, передбаченому цим Законом, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, провадження № 6-76цс13, від 23 вересня 2014 року, провадження № 3-112гс14, і підстав для відступлення від цих висновків не вбачається. Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12, провадження № 14-624цс18).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2013 року у справі «Вєрєнцов проти України» (VYERENTSOV v. UKRAINE), заява № 20372/11, пункт 65, від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (DEL RIO PRADA v. SPAIN), заява № 42750/09, пункт 93).

З урахуванням викладеного колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей 447, 451 ЦПК України в контексті забезпечення права на оскарження рішень, дій (бездіяльності) державних (приватних) виконавців, пов`язаних з реалізацією арештованого майна, яке на момент розгляду скарги реалізовано або передано стягувачу, проте які не можуть бути вирішені в порядку позовного провадження (не є способами захисту цивільних прав), які викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 463/593/16-ц, провадження № 61-1636св17, від 19 січня 2022 року у справі № 759/15306/17, провадження № 61-2551св21, від 10 травня 2023 року у справі № 473/5932/13-ц, провадження № 61-10019св22, від 27 липня 2022 року у справі № 524/7552/18, провадження № 61-8108св21, від 27 вересня 2023 року у справі № 638/10737/16, провадження № 61-6276св23, від 13 грудня 2023 року у справі № 2-1364/11, провадження

№ 61-12383св22, від 07 лютого 2024 року у справі № 187/998/16-ц, провадження № 61-16769св23,

та сформулювати такий висновок:

«Після завершення звернення стягнення на майно у виконавчому провадженні вимоги скарги на рішення, дії або бездіяльність державних (приватних) виконавців, які пов`язані з реалізацією майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб, не підлягають вирішенню у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. До таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, у зв`язку з цим скаргу на дії виконавця в цій частині судам слід залишати без розгляду, з роз`ясненням заявнику права на вирішення таких вимог у порядку позовного провадження.

Рішення, дії (бездіяльність) виконавців щодо порушень, допущених під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до передання на реалізацію арештованого майна, його продажу у виконавчому провадженні чи передання стягувачумають самостійний спосіб оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Можливість оскарження рішень, дій (бездіяльності) виконавців є гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, незалежно від факту завершення звернення стягнення на майно на момент подання чи розгляду такої скарги судом».

Позиція Верховного Суду

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати (частина друга статті 403 ЦПК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду обґрунтовує мотиви передання цієї справи на вирішення Об`єднаної палати тим, що за наслідками розгляду скарг на дії державного (приватного) виконавця у разі одночасного заявлення вимог щодо законності дій державного виконавця, вчинених до початку процедури реалізації майна або передання його стягувачу, і щодо оскарження дій або бездіяльності державного (приватного) виконавця, пов`язаних з реалізацією майна, вчинених після завершення звернення стягнення на майно у виконавчому провадженні, суди повинні ухвалювати різні процесуальні рішення: у першому випадку - залишати скаргу в цій частині без розгляду, у другому - розглядати скаргу по суті.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне переглянути висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 463/593/16-ц, провадження № 61-1636св17, від 19 січня 2022 року у справі № 759/15306/17, провадження № 61-2551св21, від 10 травня 2023 року у справі № 473/5932/13-ц, провадження № 61-10019св22, від 27 липня 2022 року у справі № 524/7552/18, провадження № 61-8108св21, від 27 вересня 2023 року у справі № 638/10737/16, провадження № 61-6276св23, від 13 грудня 2023 року у справі № 2-1364/11, провадження № 61-12383св22, від 07 лютого 2024 року у справі № 187/998/16-ц, провадження № 61-16769св23, відповідно до якихсуди застосовували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, провадження № 14-194цс18 (щодо залишення без розглядускарг боржників у частині вимог, пов`язаних з реалізацією арештованого майна), до всіх вимог скарг на дії або бездіяльність державного (приватного) виконавця, вчинених виконавцями як до, так і після реалізації майна у виконавчому провадженні.

Під час вирішення питання про прийняття справи до провадження об`єднаної палати були встановлені процесуальні обставини, які унеможливлюють прийняття справи до провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) переглянула судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій за скаргою боржника на дії державного виконавця, у якій він просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо неповідомлення вчасно і в установлений законом спосіб організатора торгів (ДП «Сетам») про зупинення виконавчого провадження та визнати неправомірними проведення торгів з оголошенням переможця та перерахування коштів за результатами проведених торгів.

Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Такий правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 та від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16. Оскільки предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_3 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову».

Отже, переглянувши справу, Велика Палата Верховного Суду залишила без розглядускаргу боржника у частині вимог про визнання неправомірними проведення торгів з оголошенням переможця та перерахування коштів за результатами проведених торгів.

Водночас у частині вимог скарги боржника про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо неповідомлення вчасно і в установлений законом спосіб організатора торгів про зупинення виконавчого провадження направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на неповідомлення заінтересованої особи про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ЦПК України.

У практиці Верховного Суду є декілька видів правових висновків, які формулює суд за результатами розгляду справи, а саме: «ratio decidendi» - які стосуються суті спору (висновки щодо застосування норми права під час вирішення ключових питань, які постали перед судом при розгляді справи), і висновків, які були висловлені «obiter dictum» («між іншим»), тобто не по суті спору, а як додаткова аргументація.

«Ratio decidendi» - вирішальна мотивація суду, що лежить в основі прийнятого рішення. Правова позиція - це фрагмент мотивувальної частини, що містить викладений судом висновок щодо застосування норми права, що в подальшому використовується іншими судами під час вирішення справ з подібними обставинами. «Оbiter dictum»- це висловлення суду щодо питань, які безпосередньо не входять до предмета спору, проте висловлені для пояснення, ілюстрації та мають загальний характер.

Зокрема, «оbiter dictum» висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) хоча прямо і не висловилася щодо того, що скарга боржника на дії державного виконавця у частині вимог про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо неповідомлення організатора торгів про зупинення виконавчого провадження не підлягає залишенню без розгляду, водночас пояснила та проілюструвала головний принцип вирішення скарги в цій частині, оскільки передала справу в цій частині на новий розгляд.

Велика Палата Верховного Суду не відступала від вказаних висновків, викладених у її постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18), вони є актуальними.

Відповідно до пункту 7 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, зокрема й шляхом уточнення.

Наведене вказує на те, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду фактично поставила правове питання про необхідність відступлення (перегляду) від висновків Верховного Суду, які були ухвалені після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18), яка вже викладала висновки щодо врегулювання подібних правовідносин, і які є актуальними.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Компетенційна складова цього поняття пов`язана із правильним використанням судами функціональних повноважень за результатами розгляду справи.

ЄСПЛ вважає, що вислів «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Правильно мають застосовуватися і функціональні повноваження суду. Зокрема, порушення було визнане у справах проти України, коли під час перегляду постанов Вищого господарського суду України Верховний Суд України, який міг або скасувати постанову Вищого господарського суду України та повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі, залишив у силі постанову апеляційного суду, перевищивши свої повноваження (рішення від 15 травня 2012 року у справі «ТОВ «Фірма «Верітас»» проти України» (FIRMA VERITAS, TOV v. UKRAINE), заява № 2217/07, пункти 26-30).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду, оскільки не є функціональним повноваженням цього суду (об`єднаної палати) розгляд питання про відступлення від висновків Верховного Суду за умови наявності висновку у подібних правовідносинах, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду. У такому випадку суд (об`єднана палата) не буде вважатися судом, встановленим законом.

Керуючись статтями 7, 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 2-3086/11 на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

М. Є. Червинська