Справа № 314/5362/23
Провадження № 2/314/325/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі головуючий суддя Кононенко І.О., секретар судового засідання Билименко Т.В., за участю представника позивача Ведмедовської Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/5362/23 за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Михайло-Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області ( , місцезнаходження: Запорізька область, Запорізький район, с. Михайло-Лукашеве вул. Космічна, буд. 8 ) , про визнання договору купівлі-продажу дійсним , визнання права власності ,

встановив:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. звернувся із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначено , що

у 1990-х роках ОСОБА_1 працював в КСП ім. Щорса на посаді водія- механізатора.З 1998 року вищевказане підприємство перестало отримувати прибутки, за наслідком чого у нього виникла заборгованість, в т.ч. щодо заробітної плати перед своїми працівниками. Отже, з 1998 року у КСП ім. Щорса стала накопичуватися заборгованість із заробітної плати й перед Позивачем.Під час ліквідації підприємства ліквідаційною комісією було вирішено в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати здійснити шляхом передачі працівникам майна підприємства.Тому 04.08.2003 між КСП ім. Щорса та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі- продажу № 13, за яким Підприємство продало, а Позивач придбав частину автогаражу бокси № 23, 24, 25, 26 загальною площею 252 кв.м. (договір та акт приймання-передачі вищевказаного нерухомого майна надається). Місце розташування майна: АДРЕСА_1 .Вищевказаний договір нотаріально посвідчений не був.Після отримання у власність вищевказаних боксів Позивач став їх використовувати як складські приміщення для зберігання овочів та зерна. Вищевказане підтверджується технічними паспортами та листом-відповіддю Михайло-Лукашівської сільської ради, що додаються.На сьогоднішній день КСП ім. Щорса ліквідовано, правонаступників у підприємства немає. У серпні 2023 ГУ ДПС у Запорізькій області звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з повідомленнями-рішеннями № 0-0806 від 23.06.2021 та № 0-0806 від 12.11.2021 на загальну суму 13986,08 грн. на вищевказане нерухоме майно. ОСОБА_1 свої податкові зобов`язання виконав у повному обсязі, за наслідком чого 03.10.2023 ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду позовну заяву ГУ ДПС у Запорізькій області було повернуто позовну заяву Позивачу. Разом з тим, при сплаті вищевказаного податку Позивач встановив, що розмір податку розрахований на площу 252 кв.м. / 268,40 кв.м. Натомість, Позивач володіє складами (боксами) загальною площею 139,6 кв.м., що підтверджується технічними паспортами, копії яких додаються. Позивач припускає, що вищевказана розбіжність у розмірі площі складів (боксів) виникла через відсутність спеціальних технічних приладів у 2003 році, які могли точно розрахувати площу майна. Аби не допустити в майбутньому нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за надмірною площею, ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора із проханням зареєструвати право власності на склади (бокси) № 23 -26, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (так як раніше ОСОБА_1 право на реєстрацію такого нерухомого майна не реалізував). 08.09.2023 Позивач отримав від державного реєстратора відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки наданий договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально. Таким чином, на сьогоднішній день склалася така ситуація, що органи місцевого самоврядування та державної влади визнають ОСОБА_1 власником складів (боксів), зобов`язуючи останнього сплачувати відповідні податки за користування таким майном, але внести до реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо такого володіння ОСОБА_1 не може через недотримання вимог щодо нотаріального посвідчення угоди. Посвідчити нотаріально даний договір або укласти відповідний правочин на вищевказане майно з КСП ім. Щорса на сьогоднішній день неможливо через ліквідацію підприємства. Саме тому Позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду тому з посиланням на п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1999 року), статті 227, 227-1 ЦК УРСР позивач вважав, що простого письмового укладення будь-якого іншого нерухомого майна саме за ЦК УРСР було цілком достатньо. Разом з тим, згідно ст. ст. 4, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом, тому позивач з посиланням на ст. 128, 153 ЦК УРСР (1999 року) , ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), просили визнати такий договір дійсним, також з посиланням на ч. 2 ст.47 ЦК УРСР в редакції 1999 року і частина друга ст.220 ЦК України позивач звертав увагу суду, що договір купівлі-продажу складів (боксів) був підписаний сторонами правочину - продавцем та покупцем, складено акти приймання-передачі, однак, не посвідчений нотаріально, бо чинне на той час законодавство й не вимагало такого, сторони договору при його укладенні досягли згоди по усім суттєвим умовам, по взаємній домовленості сторін (п.1.2 Договору) товар продано за 1106,5 грн, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється, на теперішній час у Позивача виникла необхідність у внесені відомостей про дане нерухоме майно до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак, йому, було відмовлено у вчиненні дій, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально і зробити це на даний час можливість відсутня у зв`язку з тим, що продавець припинив свою діяльність, а отже позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 04 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса. та визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на склади № 23, № 24, площею 71 кв.м. та № 25, № 26, площею 68,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримав , додавши витяг з відомостей про реєстрацію КСП ім. Щорса, повідомивши що правонаступника немає й іншим чином захистити права позивач не може. Відповідач Михайло-Лукашівська сільська рада надала заяву , де просила справу слухати за наявними матеріалами без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Предметом спірного договору є споруди у вигляді частини автогаражу, боксів , діючим законодавством на час укладення спірного договору його нотаріальне посвідчення не вимагалося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов, отже, на думку суду укладена письмово спірна угода купівлі-продажу № 13 не може бути визнана дійсною за ст. 47 ЦК УРСР (1963 року).

Крім того за змістом Закону України Про колективне сільськогосподарське підприємство в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин підприємство діє на основі статуту (ст.4), майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам (ст.7), право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном (ст.8), ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду, ліквідаційна комісія оцінює наявне майно підприємства і розраховується з кредиторами, складає ліквідаційний баланс і подає його загальним зборам членів підприємства або суду (ст. 32).

Згідно зі статтею 30 ЗК України в редакції чинній на момент виникнення правовідносин при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку. Згідно пункту б частини 2 статті 22 ЗК України землі під господарськими будівлями і дворами належать до несільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення.

За нормою ст.30 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено в договорі відчуження будівлі та споруди.

Згідно листа від 26.09.2023 року Михайло-Лукашівської сільської ради земельні ділянки під авто гаражами відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП 00228 зареєстрованого 28.09.1995 року № 640 знаходилися у колективній власності КСП ім. Щорса Вільнянського району Запорізької області з цільовим використанням для ведення сільського господарства.

Згідно договору купівлі-продажу № 13 від 04.08.2003 року від імені Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса (продавець) в особі голови ліквідаційної комісії Костенко Тамари Іванівни продано ОСОБА_1 частина автогаражу бокси 23-26 загальною площею 252 кв.м, ціна вказана 1106,5 карбованців, при цьому в договорі не вказана адреса цих споруд, так в і акті прийому передачі.

Згідно акту поточних змін ФОП ОСОБА_2 площа складів на момент купівлі-продажу складала 252 кв.м, неможливо надати інформацію щодо цього, оскільки не відомо якими вимірювальними приладами користувалися в 2003 році, при обстеженні цим експертом 10.11.2023 року не виявлено реконструкцій зазначених складів, загальна площа склала 139,6 кв.м. За таких обставин враховуючі й відсутність відомостей щодо конкретної адреси розміщення цих боксів в угоді суд вважає недоведеним те, саме спірні бокси були предметом відповідної угоди.

Також за змістом роз`яснень Пленуму Вищого арбітражного суду України Про деякі питання практики застосування Закону України "Про банкрутство" до ліквідаційної комісії переходить право розпорядження майном банкрута і всі його майнові права і обов`язки (стаття 15 Закону). Ліквідаційна комісія управляє майном банкрута; здійснює інвентаризацію і оцінку майна банкрута; визначає ліквідаційну масу і розпоряджається нею; вживає заходів до стягнення дебіторської заборгованості, реалізує майно банкрута і здійснює інші заходи, спрямовані на задоволення вимог кредиторів відповідно до Закону України "Про підприємства в Україні" ( 887-12 ) (стаття 16 Закону). Однак у частині 1 статті 35 Закону "Про підприємства в Україні" передбачено, що у разі визнання підприємства банкрутом порядок утворення і роботи ліквідаційної комісії, а також умови ліквідації підприємства визначаються Законом. Отже у співвідношенні цих норм наявною є зворотня відсилка до Закону. Тому порядок утворення і роботи ліквідаційної комісії, а також умови ліквідації збанкрутілого підприємства визначаються виключно нормами Закону. Відсилки аналогічного змісту до Закону містять стаття 19 Закону України "Про господарські товариства" ( 1576-12 ), стаття 32 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" ( 2114-12 ), стаття 18 Закону України "Про споживчу кооперацію" ( 2265-12 ) і стаття 29 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" ( 2009-12 ).В провадженні у справах про банкрутство ліквідаційна комісія не наділена повноваженнями розглядати і визнавати майнові вимоги кредиторів, що є виключною прерогативою арбітражного суду

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що спірне майно надано позивачу за борги КСП , проте невідомо який порядок був ліквідації останнього.

Що стосується вимог про визнання права власності , враховуючи відсутність Статуту КСП ім. Щорса, належних відомостей про розташування спірних боксів на момент купівлі-продажу,відомостей щодо підстав належності спірного майна продавцю , а також підстав та наслідків ліквідації продавця, відсутність доказів порушення прав позивача з боку відповідача суд вважає позов недоведеним тому у задоволенні позову необхідно відмовити,керуючись ст.ст. . 12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Михайло-Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (ЄДРПОУ 25477986 , місцезнаходження: Запорізька область, Запорізький район, с. Михайло-Лукашеве вул. Космічна, буд. 8 ) , про визнання договору купівлі-продажу дійсним , визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Іван Олександрович Кононенко

13.02.2024