ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1265/24 Справа № 216/4133/23 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу №216/4133/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 16 жовтня 2023 року (суддя Кузнецов Р.О., повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2023 року),

в с т а н о в и в:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів з відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням суду від 20 лютого 2023 року з неї на користь відповідача стягуються аліменти на утримання спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 09 серпня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, з червня 2023 року ОСОБА_4 добровільно вирішив змінити місце проживання та наразі мешкає разом з матір`ю. Вихованням, утриманням та забезпеченням його розвитку займається позивачка, хоча з неї й досі стягуються аліменти на користь відповідача. Тому просила суд припинити стягувати з неї аліменти; стягнути аліменти на утримання спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з відповідача; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів з відповідача задоволено.

Припинено стягнення періодичних платежів (аліментів), стягнутих на підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2023 року у справі №216/3537/22, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 09 вересня 2022 року.

Виконавчий лист №216/3537/22 від 20 лютого 2023 року, виданий Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, відкликано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23 червня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка хитрощами запросила їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до себе у гості та запропонувала йому поїхати з нею до Чехії на канікули, на що відповідач не заперечував та дав згоду з вимогою повернення сина на кінець серпня, проте на даний час позивачка разом з ОСОБА_5 до України не повернулись. Відповідач вважає, що суд не виконав в повному обсязі усіх дій для встановлення обставин справи та не з`ясував умови проживання дитини. Зазначив, що оскільки суд розглянув справу в одне судове засідання, то він не мав можливості підготувати клопотання про застосування співмірності витрат із складністю роботи. Посилається на відсутність в матеріалах справи договору про надання правничої допомоги №10 від 10 червня 2023 року. Вважає, що стягнута сума правової допомоги в розмірі 12000,00 грн не відповідає вимогам справедливості та співмірності.

Від позивачки відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та представник Центрально-Міського ВДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного МУ МЮ (м. Одеса) у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку повідомлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що заочним рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 09 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-16).

Згідно із письмовими поясненнями ОСОБА_3 , починаючи з 06 червня 2023 року останній самостійно, без будь-якого впливу, вирішив змінити місце проживання та на теперішній час мешкає разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 18)

Відповідно до довідки служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 29 вересня 2023 року станом на 29 вересня 2023 року неповнолітній ОСОБА_4 перебуває разом з позивачкою за межами України, що підтверджується його поясненнями та інформацією, наданою адміністрацією Криворізької гімназії №13 КМР (а.с. 81).

Згідно із повідомленням Криворізької гімназії №13 КМР учень 9 класу ОСОБА_4 навчається у Криворізькій гімназії №13 КМР і з 01 вересня 2023 року знаходиться на екстернатній формі навчання у зв`язку з перебуванням за кордоном (Чехія) та навчанням за місцем перебування (а.с. 82).

З письмової заяви ОСОБА_3 від 25 вересня 2023 року вбачається, що останній разом з матір`ю проживає у Чехії, м. Острава, змінювати місце проживання не збирається, далі буде проживати разом з матір`ю (а.с. 83).

Згідно із довідкою Чеська промислова медична страхова компанія м. Острава підтверджує, що ОСОБА_4 застрахований з 12 липня 2023 року (а.с. 85).

Відповідно до повідомлення початкової школи «Острава-Поруба» ОСОБА_4 , який проживає в Остраві-Порубі, був прийнятий до початкової школи 01 вересня 2023 року (а.с. 89).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує відносно своєї неповнолітньої дитини, передбачені сімейним законодавством батьківські обов`язки з її утримання, чим порушує право дитини на достатній рівень життя, тому позовні вимоги про стягнення аліментів визнав обґрунтованими і такими, що також підлягають задоволенню. Стягуючи з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу суд виходив з обґрунтованості та достатності доказів в цій частині.

Таке рішення суду першої інстанції є правильним та відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 7 статті 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно із частинами 1 - 3 статті 181 СК України , способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 СК Кодексу (стаття 141 СК України).

За статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини 1, 3 статті 181 СК України).

При визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи,якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частини 1, 2 статті 182 СК України)

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина 1 статті 183 СК України).

Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (частини 1, 2 статті 179 СК України).

Положеннями частини 2 статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 8, 9 статті 7 СК України).

Згідно із статтею 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).

Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них (частина 4 статті 273 ЦПК України).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/561/16-ц сформульовано висновок, який надалі неодноразово повторювався Судом (наприклад, постанова від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18), про те, що за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

За змістом частини 1 статті 179 СК України аліменти на дитину є власністю дитини і мають використовуватися тим із батьків або іншим законним представником дитини, на ім`я якого вони виплачуються, за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати на забезпечення потреб дитини, пов`язаних з її життям, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

З огляду на суть аліментів, які стягуються на дитину, та зміст статті 179 СК України можна виснувати, що право на отримання і розпорядження аліментами має той із батьків з ким дитина проживає і який безпосередньо здійснює витрати на забезпечення її потреб. Тому, отримання аліментів на дитину тим із батьків, хто проживає окремо від дитини і безпосередньо не опікується нею суперечить змісту норм статей 179, 180 СК України та вказує на відсутність у нього права на отримання аліментів і розпорядження ними.

Крім того, відновлення проживання платника аліментів (батька або матері) з дитиною, на утримання якої з нього стягуються аліменти, та його безпосередня участь в утриманні дитини є обставиною, яка припиняє існування підстав для примусового виконання обов`язку платника утримувати дитину (стягнення аліментів).

Положення Глави 15 СК України, якою регулюються обов`язки матері, батька утримувати дитину та його виконання, не містять норми, яка б прямо передбачала правові наслідки проживання дитини окремо від того із батьків якому сплачуються аліменти на дитину.

Проте, відповідно до статті 10 СК України, до цих правовідносин можуть застосовуватися норми частин 2 статті 197 СК України, частини 4 статті 273 ЦПК України, які передбачають, що у разі коли після набрання рішенням суду законної сили зміняться обставини, які істотно впливають на розмір, тривалість чи припинення періодичних платежів (аліментів), за позовом сторони суд може змінити або звільнити від них.

Зазначені норми не визначають чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема припинення проживання дитини з одержувачем аліментів та відновлення проживання дитини з платником аліментів.

Такі висновки підтверджуються судовою практикою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наприклад, постанови від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, від 29 червня 2022 року № 596/826/21

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини 3 статті 2, стаття 12, 81 ЦПК України).

Склад фактів, які підлягають доказуванню, визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

З урахуванням того, що предметом спору у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку є припинення стягнення за рішенням суду з матері дитини аліментів на користь його батька та стягнення таких аліментів з батька дитини на користь матері, однією з обставин, яка підлягає доказуванню є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення (з одержувачем аліментів чи з їх платником).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Докази у справі мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, які встановлені статтями 77 - 80 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку і правильно встановив, що після того, як рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 20 лютого 2023 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, дитина перестала проживати разом з батьком у зв`язку із виїздом за кордон, а натомість стала проживати з матір`ю, яка за рішенням суду була зобов`язана сплачувати аліменти.

Відповідач визнав в суді, що він фактично з дитиною не проживає, а тому не має змоги безпосередньо опікуватися нею, безпосередньо забезпечуючи її потреби.

Факт проживання дитини з матір`ю підтверджується дослідженими судом першої інстанції і оціненими відповідно до статті 89 ЦПК України доказами.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що перестали існувати обставини за яких відповідач ОСОБА_2 мав право отримувати від ОСОБА_1 аліменти на утримання їх дитини.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з ордером на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_7 надає правову допомогу ОСОБА_1 , зокрема, в Центрально-Міському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та в Дніпровському апеляційному суді (а.с. 22).

Відповідно до акту №1 від 16 червня 2023 року про виконання робіт у досудовому порядку, адвокатом Щербань В.С. надано правову допомогу ОСОБА_1 на суму 12000,00 грн (а.с. 20).

З розрахункової квитанції №016016 вбачається, що 16 червня 2023 року адвокат Щербань В.С. отримав 12000,00 грн за надані послуги правничої допомоги ОСОБА_1 (а.с. 21).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивачкою надано достатній обсяг документів для встановлення наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність можливості надати клопотання про застосування співмірності витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 приймав участь у розгляді справи, надавав відзив та заяви, проте клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 16 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста