Справа № 309/771/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Сливки С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Хустського районного суду від 25 квітня 2023 року (у складі судді Піцура Я.Я.) за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» (надалі Товариство) звернулося до суду з позовом у лютому 2023 р.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 24 950,14 грн. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указало, що 01.10.2018 р. між позивачем і ПП Агенство «Альфа Центр» укладено договір добровільного страхування, предметом якого є страхування ТЗ «Renault», д. н. з. НОМЕР_1 . 19.04.2019 р. у м. Львові по вул. Стрийська, 45, сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Skoda Octavia», д. н. з. НОМЕР_2 , під керування ОСОБА_1 , внаслідок чого було пошкоджено застрахований транспортний засіб, з вини відповідача. Вартість відновлюваного ремонту складає 84 591,72 грн. На підставі страхового акту позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 83 245,22 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у АТ «НАСК «Оранта» за полісом № 193362676. Позивач звернувся до АТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування, у відповідь на яку АТ «НАСК «Оранта» здійснило виплату у розмірі 58 295,08 грн. Таким чином невідшкодованою залишилася сума у розмірі 24 950,14 грн.

Рішенням Хустського районного суду від 25 квітня 2023 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Товариство просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Законом України від 15 березня 2022 р. № 2120-ІХ Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Позовна давність платежу з виплати страхового відшкодування сплинула під час дії воєнного стану (02.07.2022 р., а тому відповідно до приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України останнім днем строку звернення заявника до суду буде перший робочий день після закінчення періоду дії в Україні воєнного стану, відтак позовна давність не сплинула.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники справи були належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа Товариству (а.с.81) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 , однак сторони у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомляли.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що позивач пред`явив позов, у якому просить стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), отриманим від страховика, у якого була застрахована відповідальність відповідача, а отже про порушення свого права (внаслідок отримання страхового відшкодування у меншому розмірі ніж розмір завданої шкоди), позивач дізнався з моменту виплати відповідного страхового відшкодування, тобто з 03.07.2019 р., і саме з цієї дати почав спливати трирічний строк позовної давності.

Позов Товариство пред`явлено 15.02.2023 р. (згідно зі штемпелем на поштовому конверті), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, поважних причини такого пропуску позивачем не наведено, у свою чергу відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

При цьому встановив, що 01.10.2018 р. між Товариством і ПП Агенство «Альфа Центр» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 014049/4100/0000067, предметом якого є страхування ТЗ «Renault», д. н. з. НОМЕР_1 (а.с.15).

19.04.2019 р. у м. Львові по вул. Стрийська, 45, сталася ДТП за участю автомобіля «Renault», д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Skoda Octavia», д. н. з. НОМЕР_2 , під керування ОСОБА_1 , внаслідок чого було пошкоджено застрахований транспортний засіб (а.с.9-14).

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 16.05.2019 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні зазначеного ДТП (а.с.27).

Згідно з рахунком ТОВ «Ю.Р.К.» ПП Агенство «Альфа Центр» сплачено за ремонт автомобіля 84 591,72 грн. (а.с.16, 17).

22.04.2019 р. ПП Агенство «Альфа Центр» звернулося до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.6, 7).

У подальшому, 30.05.2019 позивачем складено страховий акт № 00298441, згідно з яким сума страхового відшкодування становить 83 245,22 грн. (розмір збитків за мінусом франшизи) (а.с.5) і ця сума була сплачена позивачем застрахованій особі 04.06.2019 (а.с.25).

Також встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» (а.с.12).

На підставі претензії і страхового акту ПАТ «НАСК «Оранта» 03.07.2019 року здійснило виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 54 765,31 грн. (а.с.30). Сума виплаченого страхового відшкодування є більшою та становить 58 295,08 грн., і відповідно невідшкодованою залишилася сума у розмірі 24 950,14 грн.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно з ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Встановлено і сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача, виплата позивачем власнику пошкодженого ТЗ 83 245,22 грн. та отримання позивачем від страховика відповідача (АТ «НАСК «Оранта») суми страхового відшкодування у розмірі 58 295,08 грн. (це визнається позивачем).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо особа звернулася до страховика й одержала страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого власнику пошкодженого ТЗ, який було сплачено позивачем на підставі договору добровільного страхування, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_1 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) підстав відступати від яких суд не вбачає.

Отже різниця між виплаченою позивачу сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП (яку оплатив позивач), викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

За таких обставин саме ОСОБА_1 як особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), і така різниця складає 24 950,14 грн.

Указане свідчить, що позовна заява є належним чином обґрунтованою.

Водночас відповідачем подана заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 р. у справі № 127/27446/20 (провадження № 61-11002св22) вказано, що введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку. Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами.

Разом із тим, якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинно вирішуватися з врахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану. Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

За правилами частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», заява № 11681/85).

Згідно з пунктом 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

У справі, яка переглядається, позивач дізнався про порушення своїх прав із моменту виплати відповідного страхового відшкодування, тобто з 03.07.2019 р., тобто до введення 24 лютого 2022 р. воєнного стану в зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України.

Отже, останнім днем для звернення Товариства до суду за захистом своїх прав було 03.07.2022 р., натомість Товариство звернулося до суду з позовом 15 лютого 2024 р. засобами поштового зв`язку і в своїй позовній заяві позивач посилаючись на продовження усіх процесуальних строків на період дії воєнного стану вказує, що ним пропущено строк звернення до суду.

Цивільні процесуальні строки це встановлені Цивільним процесуальним кодексом (ЦПК) України проміжки часу для вчинення процесуальних дій судом і учасниками процесу в цивільному судочинстві. Вони встановлюються законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. У той же час мають бути розумними, тобто передбачати час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, а документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених ЦПК України. В такому випадку суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, або ж продовжити, якщо заяву було подано до закінчення цього строку, чи з власної ініціативи.

Само по собі введення воєнного стану не впливає на процес правосуддя. Зокрема, відповідно до статті 26 закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

Трапляються випадки, коли через воєнний стан та пов`язані з ним обставини учаснику судового процесу неможливо вчасно вчинити й іншу процесуальну дію чи подати певний документ до суду. Наприклад, звернутися із позовною заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, заявою, клопотанням тощо.

Сам по собі факт введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року не є підставою для поновлення пропущеного строку, встановленого законом для вчинення процесуальної дії.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави…» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Питання поновлення строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення строку на касаційне оскарження, адже такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану і унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

На такі обставини Товариство не посилається, ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі зазначає лише про запровадження воєнного стану в Україні.

Належить констатувати, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та застосував до них наслідки спливу строку позовної давності, за відповідною заявою відповідача. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення, ухваленого із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» залишити без задоволення. 2.Рішення Хустського районного суду від 25 квітня 2023 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 07 лютого 2024 р.

Судді: