Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/1208/23
Номер проведження 2/508/48/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2024 року Миколаївський районний суд Одеської області у складі:
головуючої судді Корсаненкової О.О.
за участю секретаря Сівачової І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт.Миколаївка Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №508/1208/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
учасники справи:
У грудні 2023 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що в 2006 році вона отримала майно в рахунок майнового паю з ТОВ «Рівнопільське», крім іншого, трактор «ЮМЗ-6-ЭO-2621В-3» 1990 року випуску з навісним обладнанням - ковш грейферний «КГ-01» 1998 року випуску, що підтверджується витягом з наказу ТОВ «Рівнопільське» № 43 від 17.12.2005 року, актом про виділення майнового паю від 2006 року та накладними № 33, 35 від 2006 року. Після чого, в 2007 році ОСОБА_1 домовилась із своїм сусідом ОСОБА_2 про те, що зазначене майно буде перебувати в останнього, та він буде працювати на ньому по наймах, а зароблені кошти вони будуть ділити навпіл. Відповідач з 2007 року по 2022 рік працював на належному їй майні. Однак, з 2020 року ОСОБА_2 перестав виконувати їхні домовленості та ОСОБА_1 запропонувала йому повернути належне їй майно, на що він відмовився. Навесні 2022 року позивач передала в тимчасове користування трактор «ЮМЗ-6-ЭO-2621В-3» 1990 року випуску до лав Збройних сил України. Проте навісне обладнання - ковш грейферний залишився у відповідача за його місцем проживання. У зв`язку з чим, позивач просить суд витребувати від ОСОБА_2 належне їй майно - ковш грейферний «КГ-01» 1998 року випуску.
Ухвалою суду від 20.12.2023 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Судові засідання від 17.01.2024 року, 07.02.2024 року були відкладені через відсутність підтвердження щодо належного повідомлення відповідача.
В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Позивач зазначила, що у 2007 році після того, як отримала у власність від радгоспу трактор та ковш до нього, передала їх ОСОБА_2 для роботи за наймом. Вони домовилися про те, що останній буде працювати на цьому обладнанні, а прибуток вони будуть ділити між собою. Строки цієї домовленості вони не визначали. До 2022 року так і відбувалося. У 2021 році ОСОБА_2 повідомив, що придбав на трактор запчастини та декілька місяців не віддавав ОСОБА_1 зароблених на тракторі грошей, які залишав собі в рахунок ремонту. Проте у вересні 2021 року він вже приніс позивачу 150 грн., тобто на той момент ремонт вже був погашений. На прохання військомату приблизно у квітні 2022 року ОСОБА_1 вирішила передати трактор до лав ЗСУ. До відповідача приїхали військові та забрали трактор, а ковш лишився. При цьому, ОСОБА_2 залишив собі техпаспорт на трактор. З того часу їхні домовленості припинилися. Після цього, останній повідомив, що позивач винна йому ще 4 600 грн. в рахунок ремонту трактору за 2021 рік. Оскільки він не повернув техпаспорт, ОСОБА_1 була змушена його поновлювати, на що витратила 5 000 грн., про що повідомила відповідача. Коли позивач почала наполягати на поверненні їй навісного обладнання до трактору, ОСОБА_2 повідомив, що позивач винна йому ще 5 900 грн., які він витратив на коштовні запчастини для трактору та ковша. Він також зазначив, що цей ковш придбав у переселенців, тому нічого повертати не буде. Між ними була домовленість, що у разі необхідності робити ремонт трактору, для проведення розрахунків ОСОБА_2 буде показувати придбані запчастини, проте він цього не зробив. ОСОБА_2 придбав собі новий трактор та близько року працює на ньому із ковшом, що належить позивачу. Остання зверталася з цього приводу до поліції. У серпні 2022 року трактор ОСОБА_1 було повернуто, проте ковш до теперішнього часу не повернув їй ковш. У зв`язку з чим, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути їй ковш грейферний «КГ-01» 1998 року випуску.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштове повідомлення, розписка про отримання судової повістки та телефонограми. Причини неявки до суду не повідомив, відзив на позов не подав.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно із витягом з наказу ТОВ «Рівнопільське» № 43 від 17.12.2005 року, ОСОБА_1 надано згоду на розрахунок та видачу майнового паю в натурі, як члену ТОВ «Рівнопільське» (а.с. 6).
Із акту про виділення майнового паю членам ТОВ «Рівнопільське» Миколаївського району Одеської області від 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 виділено 42 614, 00 грн. (а.с. 7).
За накладними ТОВ «Рівнопільське» № 33, 35 від 2006 року, ОСОБА_1 , згідно акту розподілу майнового паю отримала трактор «ЮМ3-6-202521» в кількості 1 шт. та ковш грейферний «КГ-01» в кількості 1 шт. (а.с. 8-9).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_1 від 12.07.2022 року, виданого ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, власником екскаватора колісного марки «ЭО-2621В-3» 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 (а.с. 10-11).
Згідно із довідкою ВПД № 1 Березівського РВП ГУНП в Одеській області, 21.06.2023 року до чергової частини ВПД №1 Березівського РВП ГУНП в Одеській області надійшла письмова заява від ОСОБА_1 про те, що в неї виникли цивільно-правові відносини з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючим за адресою АДРЕСА_1 , стосовно навісного обладнання до трактора марки «ЕО-2621 В-3». Дане звернення зареєстроване до ЖЄО ВПД №1 Березівського РВП ГУНП в Одеській області за № 1842 від 21.06.2023 року. В ході проведеної перевірки було встановлено, що в 2007 році заявниця отримала до своїх пайових земель екскаватор колісний марки «ЕО-2621В-3» 1990 року випуску. Після чого, цього ж року вона домовилася з ОСОБА_2 про те, що цей трактор буде знаходитися в нього, та він буде працювати на ньому по наймах громадян, а зароблені кошти будуть ділити навпіл. В період з 2007 року по 2022 рік ОСОБА_2 працював на тракторі. Навесні 2022 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, власниця добровільно передала цей трактор до лав ЗСУ. Проте, навісне обладнання, а саме ковш грейферний залишився у ОСОБА_2 , та він його не віддавав, оскільки з його слів запчастини до цього обладнання він купував за власний рахунок і тому поверне його тільки з тієї умови, що заявниця поверне йому витрачені кошти на запчастини. З цього приводу ОСОБА_1 повідомила, що буде звертатися до суду у зв`язку з цивільно-правовими відносинами, що виникли у неї з ОСОБА_2 . За результатами розгляду порушень чинного адміністративного законодавства не встановлено, а також рекомендовано учасникам події у цивільному порядку звернутися до суду для вирішення своїх спірних питань (а.с. 13).
За звітом про незалежну оцінку вартості майна від 14.11.2023 року, ринкова вартість - ковш грейферний «КГ-01» 1998 року випуску, власником якого є ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , становить 30 667, 00 грн. (а.с. 14-23).
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями частин 1 та 3 ст.13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст.16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із ст.319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.
У силу вимог ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Одним засобів захисту порушеного права є витребування майна із чужого незаконного володіння.
Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном та інші. Такі правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 21.06.2018 року у справі № 703/5364/15- ц, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є власником трактору «ЮМЗ-6-ЭO-2621В-3» 1990 року випуску з навісним обладнанням - ковш грейферний «КГ-01» 1998 року випуску.
Разом із тим, ОСОБА_1 у 2007 році добровільно передала зазначене майно відповідачу на виконання усної домовленості із останнім.
За таких обставин, норми статті 387 ЦК України, на які посилається позивач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач спірне майно добровільно передала ОСОБА_2 , а доказів того, що відповідач незаконно без правової підстави заволодів ним, суду не надала.
Разом із тим, за змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно із ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі.
У відповідності до ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом та підтверджується дослідженими письмовими доказами після отримання ОСОБА_1 у власність трактору «ЮМ3-6-202521» та ковша грейферний «КГ-01», остання передала його відповідачу для роботи за наймом.
Усна домовленість, про наявність якої стверджує позивач, містить ознаки договору про спільну діяльність.
Статтею 1130, 1131 ЦК України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.
Судом встановлено, що договір про спільну діяльність між сторонами в письмовій формі не укладався.
Статтею 218 ЦК України встановлені правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, а саме: ч. 1 - Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків; ч. 2 - Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Суд вважає, що недодержання сторонами письмової форми договору про спільну діяльність не свідчить про те, що він не є укладеним чи недійсним.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання, а в даному випадку виконання усної домовленості, не може вважатися безпідставним.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Судом також встановлено, що ОСОБА_2 на виконання усної домовленості із позивачем протягом 2007 - 2022 років працював на тракторі. Навесні 2022 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, позивач добровільно передала трактор до лав ЗСУ. Проте, навісне обладнання, а саме ковш грейферний залишився у ОСОБА_2 .
Відповідно до ст.654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
За положеннями ч.2 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Отже, після передачі трактору (головної речі) на лав ЗСУ, усна домовленість сторін про спільну діяльність була розірвана, зобов`язання сторін припинилися, оскільки використовувати для роботи за наймом навісне обладнання до трактору - ковш (приналежну річ) за відсутності самого трактору вже не вбачалося можливим.
Як наслідок після цього (тобто з весни 2022 року) навісне обладнання до трактора - ковш грейферний перебуває у відповідача без достатньої правової підстави.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів), що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Указані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 564/1814/15-ц.
У постанові Верхового Суду від 23.05.2018 року в справі №629/4628/16-ц зазначено, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
За положеннями ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно із ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
Відповідач не подав до суду в установленому законом порядку відзиву на позов чи заперечення, у зв`язку з чим несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням процесуальних дій ухвалення рішення на підставі наявних доказів у справі.
Так, на час розгляду справи судом відсутні докази на підтвердження правової підстави утримання відповідачем спірного майна, яке належить ОСОБА_1 .
Посилання ОСОБА_2 (відповідно до довідки ВПД № 1 Березівського РВП ГУНП в Одеській області) на те, що він поверне ковш тільки за тієї умови, що позивач поверне йому витрачені кошти на запчастини до цього обладнання, цього висновку не спростовують. У разі підтвердження таких витрат належними та допустимими доказами відповідач у даній справі не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повернути ОСОБА_1 ковш грейферний «КГ-01» 1998 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1073,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Одеської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Повне рішення складено 29.02.2024 року.
Суддя Олена КОРСАНЕНКОВА