Провадження №: 2/336/1480/2024
30 серпня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Звєздової Н.С., за участі секретаря судового засідання Іванченко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою), -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь:
1) заборгованість, яка виникла станом на 12.02.2024 за Договором позики (борговою розпискою) у сумі 102453,54 гривні, що складається з суми боргу станом на день звернення з позовом до суду 94 125,50 гривень, 3% річних 3 147,77 гривень, інфляційних втрат 5 180,77 гривень;
2) сплачений судовий збір у сумі 1 211,20 гривень.
Позов обґрунтовує тим, що 18.09.2021 року позивач уклав договір позики з відповідачем та на виконання своїх зобов`язань безпосередньо при укладенні договору, передав відповідачу у борг 2 500,00 $ (дві тисячі п`ятсот) доларів, а відповідач прийняв в свою чергу від позивача у борг грошові кошти у розмірі 2 500,00 $ та підписав власноруч розписку про отримання коштів.
Згідно з умовами договору позики та попередньо досягнутих домовленостей, відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти взяті у борг у строк до 01.01.2023 року в розмірі 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) доларів.
За домовленістю між позивачем та відповідачем відповідно до умов договору позики за користування грошовими коштами відсотки не нараховувалися. Також за домовленістю між сторонами у разі несвоєчасного виконання з повернення грошових коштів.
Станом на 04.01.2024 сума боргу у розмірі 2 500,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день подання претензії 95 289,75 (дев`яносто п`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять грн. 75 коп.) гривень.
Позивачем було надіслано відповідачу письмові вимоги (замовні, з зворотнім повідомленням, з описом вкладення від 04.01.2024, а саме письмова претензія з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 95 289,75 (дев`яносто п`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять грн. 75 коп.) отриманих відповідачем у борг відповідно до умов договору позики від 18.09.2021 - в повному обсязі у розмірі 95 289,75 (дев`яносто п`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять грн. 75 коп.), інфляційне збільшення у розмірі 4 148,28 (чотири тисячі сто сорок вісім грн. 28 коп.) та штрафні санкції 3% річних у розмірі 2 882,10 (дві тисячі вісімсот вісімдесят дві грн.) - разом 102 320,13 грн. (сто дві тисячі триста двадцять грн. 13 коп.).
Відповідач на письмову вимогу від 05.01.2024 не відповів.
У зв`язку з простроченням відповідачем термінів виконання грошового зобов`язання, несплати пені за несвоєчасного виконання з повернення грошового зобов`язання, ухилянням від виконання грошового зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Ухвалою від 27.03.2024 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідач відзив на позов не надав.
Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового засідання без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, згідно ст.128 ЦПК України, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи без його участі та заперечення не надав.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до та частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 18.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом написання боргової розписки, було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивачки грошові кошти у сумі 800 доларів США строком повернення до 19.02.2022 та сплатою 4 000 гривень за користування грошовими коштами.
Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується оригіналом розписки від 18.09.2021, яка міститься в матеріалах справи.
Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу ОСОБА_2 у позику грошові кошти в загальній сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США. Відповідач, у свою чергу, свої зобов`язання за договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього на користь позивача вказаних коштів.
Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинним, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Доказів виконання зобов`язання відповідачем перед позивачем матеріали справи не містять.
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.
Аналогічні висновки містяться в постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем.
Розрахунок здійснюється за формулою:
Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де
С - сума заборгованості,
Д - кількість днів прострочення.
Стосовно стягнення інфляційних збитків суд зазначає наступне.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Для визначення індексу інфляції в цілому за період прострочення, індекси інфляції за цей період перемножуються.
Суд погоджується з наданими позивачем розрахунками щодо стягнення інфляційних збитків: 94 125, 00 (сума боргу) + 5 180,77 (інфляційне збільшення) + 3 147,77 (штрафні санкції) = 102 453,54 грн.
Розрахунок інфляційних збитків
Сума заборгованості - 94 125,00 грн.
Дата початку розрахунку - 02.01.2023.
Дата закінчення розрахунку - 12.02.2024
Розрахунок здійснюється за формулою
ІІС = (III : 100 ) х (112 : 100 ) х (ІІЗ : 100 ) х ... (IIZ : 100 ) III - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
ІК - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
ІІс (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (99,40 : 100) х (98,60 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (100,50 : 100) х (100,70 : 100) х (100,40 : 100) = 1.05504139
Інфляційне збільшення:
94 125,00 х 1.05504139 - 94 125,00 = 5 180,77 грн.
Загальна заборгованість:
Період прострочення грошового зобов`язання 407 днів.
94 125,00 (сума боргу) + 5 180,77 (інфляційне збільшення) + 3 147,77 (штрафні санкції) = 102 453,54 грн.
Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частина 7 ст.81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовна заява задоволена у повному обсязі, з відповідача ОСОБА_2 підлягають стяганню судові витрати понесені позивачем у розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись статтями 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 94 125,00 (дев`яносто чотири тисячі сто двадцять п`ять грн. 00 коп.) відповідно до умов договору позики від 18.09.2021 року;
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штрафні санкції у розмірі 3 147,77 (три тисячі сто сорок сім грн. 77 коп.) за прострочення грошового зобов`язання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 5 180,77 (п`ять тисяч сто вісімдесят грн. 77 коп.) за прострочення грошового зобов`язання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (останнє відоме зареєстроване): АДРЕСА_2 .

Суддя: Н.С. Звєздова