Провадження № 2/761/4130/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Решти Д.О.,

представника позивача ОСОБА_2.,

представника відповідача Слесарчука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання представника відповідача - адвоката Слесарчука В.М. про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває дана цивільна справа.

Ухвалою суду від 28.11.2023р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні було поставлено на обговорення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, яке обгрунтовано тим, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва є аналогічна справа №761/9640/23 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд задовольнити вказане клопотання.

Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення вказаного клопотання заперечував.

Суд, заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, вважає, що клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню за наступних обставин.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Отже, під доступом до правосуддя згідно зі прецедентною практикою ЄСПЛ та відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції розуміють право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Тобто здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою та ухвалення судового рішення на засадах верховенства права.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20) зроблено висновок, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Так, рішенням Шевченківського районого суду міста Києва від 03.08.2023р. у справі №761/9640/23 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, у описовій частині вказаного рішення міститься посилання про те, що при зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що йому при звільненні не була виплачена грошова допомога у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 8 посадових окладів, як передбачено умовами п.5.3.2 Колективного договору.

При цьому, у мотивувальній частині рішення зазначено, що враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що умовами трудового договору, який не визнаний недійсним, передбачено виплата сум, які здійснюються за цим трудовим договором, включені будь-які та всі суми заробітної плати й інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат (включаючи надбавки, доплати, премії, винагороди, тощо), які підлягають сплаті на користь працівника згідно з умовами Колективного договору, чинного на дату здійснення відповідних виплат, в той же час, такими умовами не передбачено виплата восьми посадових окладів грошової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 7 280 000,00 грн. грошової допомоги при звільненні.

В свою чергу, у цивільній справі №761/40652/23 обґрунтовуючи заявлений розмір суми заборгованості позивач посилається на умови Трудового договору №388 від 28.01.2020р., відповідно до якого у разі звільнення у зв`язку з виходом працівника на пенсію йому виплачується грошова допомога у розмірі, встановленому Колективним договором Компанії, але не більше ніж 5 посадових окладів працівника.

Тобто, в даному випадку підстава та предмет нарахування суми заборгованості є відмінними та випливають з іншого локального акта роботодавця.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави залишення позову без розгляду, оскільки у цивільних справах містяться не тотожні підстави та предмет позову.

Керуючись ст. 257, 259, 260, 261, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача - адвоката Слесарчука В.М. про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складено 26.02.2024 року.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА