Справа № 307/30/24
Провадження № 2/307/8/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області

у складі головуючої судді Сас Л.Р.,

секретар судового засідання Кривошея Д.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

та представника відповідачів - адвоката Шпуганича В.П., (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення солідарно 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором,

встановив:

ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» 04 січня 2024 року пред`явило до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов про стягнення солідарно 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором в сумі 268 154, 78 грн.

В обгрунтування позову посилався на те, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого в даний час є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») та позичальником ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №153/08 від 27 червня 2008 року, відповідно до умов якого за програмою кредитування «Іпотечний кредит» позивач надав ОСОБА_2 кредит у сумі 91 000,00 доларів США на строк з 27 червня 2008 року по 26 червня 2028 року, що підтверджується, зокрема меморіальним валютним ордером № ТК. 1827.1.119 від 27 червня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки № 153/08-02 від 27.06.2008 року та № 153/08-03 від 27.06.2008 року.

Крім цього, 27 червня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_4 , як інотекодавцем, було укладено Договір іпотеки (без оформлення заставної) №153/08-01 від 27.06.2008 року та за вказаним договором в іпотеку передано нерухоме майно, а саме, домоволодіння за АДРЕСА_1 .

27.12.2010 у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язань за вказаним кредитним договором АБ «УКРГАЗБАНК» звернувся з позовом про стягнення солідарно 89 187,93 доларів США заборгованості за кредитним договором.

22.05.2012 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області у справі №711/2760/2012 вказану позовну заяву залишено без розгляду, так як спір з відповідачами було добровільно врегульовано, а саме, відповідачі повністю погасили прострочену заборгованість за кредитом та процентах станом на 21.05.2012 року.

08.06.2016 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимог банку про дострокове погашення кредитної заборгованості АБ «УКРГАЗБАНК» повторно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 72 604,67 доларів США, включаючи 62 216,40 доларів США заборгованості за кредитом і 10 388,27 доларів СІІІА нарахованих процентів, та 122 607,76 грн. нарахованої пені і звернення стягнення на предмет іпотеки.

13.02.2020 року Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №307/1702/16 за вказаним позовом ухвалено рішення, яким позовні вимоги банку до відповідачів задоволено повністю та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банку 72 604,67 доларів США кредитної заборгованості (включаючи 62 216,40 доларів СІІІА заборгованості за кредитом і 10 388,27 доларів СІІІА нарахованих процентів) та 122 607,76 грн. пені, та в рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння за АДРЕСА_1 , стягути з ОСОБА_4 штраф за невиконання умов договору іпотеки в розмірі 34 705,00 грн., стягнути з відповідачів судові витрати.

24 листопада 2022 року року Закарпатським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу відповідачів задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги банку визнано доведеними, але в позові до відповідачів відмовлено через сплив строків позовної давності на подання вказаного позову.

17 серпня 2023 року року Верховним Судом касаційну скаргу банку на рішення суду апеляційної інстанції залишено без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.11.2022 року залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції, з чим погодився і суд касаційної інстанції, констатовано обгрунтованість та доведеність позовних вимог Банку, проте, встановлено факт пропуску строків позовної давності на повторне звернення до суду з відповідним позовом, оскільки позивач у 2010 році звертався з аналогічним позовом до цих же відповідачів щодо стягнення заборгованості за цим же кредитним договором і ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2012 року у справі №711/2760/2012 позовну заяву залишено без розгляду.

Станом на даний час заборгованість з основного боргу за вказаним кредитним договором, а саме, 62 216,40 доларів СІІІА заборгованості за кредитом, не беручи до уваги 10 388,27 доларів США нарахованих та поданих у повторному позові до стягнення процентів за період з 2012 по 2015 роки, так і залишилась не погашеною.

В той же час позивач не позбавлений права на стягнення з відповідачів платежів в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України через прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором з врахуванням того факту, що на даний час має місце прострочена сума грошового зобов`язання за кредитним договором в розмірі 62 216,40 доларів США.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

У випадку відсутності зазначення у договорі розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов`язання настає на підставі вимог закону, а саме, ст. 625 ЦК України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 бнерезпя 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Три проценти річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, законодавець визначає обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у звязку з чим таке зобовязання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобовязання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов"язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Тому на кредитні правовідносини між позивачем та ОСОБА_2 , що виникли на підставі кредитного договору №153/08 від 27.06.2008 року, поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як поручителі за вказаними договорами поруки продовжують залишатися солідарними боржниками за кредитним договором, так як договори поруки не припинилися, беручи до уваги, що заборгованість за кредитним договором не погашена та незважаючи на ту обставину, що суд відмовив у стягненні з них як солідарних боржників кредитної заборгованості через сплив строків позовної давності.

Така позиція повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67пс20), зокрема, щодо того, що закон не пов"язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов"язанням, забезпеченим порукою, доки не виникає договірна чи законна підстава для такого припинення, тобто, поручитель залишається солідарним боржником як за кредитним договором, так і є солідарним боржником за рішенням суду, до повного виконання рішення суду.

Відтак, наявні правові підстави для солідарного стягнення трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором №153/08 від 27 червня 2008 року також з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як поручителів за вказаним кредитним договором.

Станом на 23 лютого 2022 року залишок заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за основним боргом у валюті кредиту, яка була облікована на момент звернення до суду з первинним позовом у 2010 році, становить - 62 216,40 доларів США, і є заборгованістю виключно за тілом кредиту, так як нараховані станом на 2010 рік проценти були погашені у 2012 році в ході добровільного врегулювання заборгованості.

Відповідно станом на 23 лютого 2022 року заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків (3% річних), нарахована за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, складає 9 250,64 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2022 року 100 дол. США=2898,77 три. еквівалентно 268 154,78 грн.

Нарахування позивачем 3% річних не за останній трирічний термін перед зверненням до суду, а саме за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 обгрунтовується наступним.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Ковід -19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 (набрав чинності з 02.04.2020) Перехідні та прикінцеві положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 наступного змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Ковід), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 з 12 березня 2020 установлено карантин з 12 березня до 3 квітня 2020 року на всій території України. В подальшому карантин неодноразово продовжувався та тривав до 01.07.2023 року.

Отже, строки позовної давності, визначені переліченими вище статтями ЦК України, продовжено для всіх суб"єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину, у зв"язку з поширенням коронавірусної хвороби (Ковід-19).

Оскільки карантин на території України було встановлено 12.03.2020, а строки позовної давності продовжено на строк дії карантину, тому, трирічний строк позовної давності (за вимогами про стягнення 3% річних за період з 12.03.2017 до 12.03.2020) не закінчився на момент введення на території України карантину, карантин продовжився та діяв до 01.07.2023.

Таким чином, з урахуванням наведених вище правових норм, до строку позовної давності щодо нарахування 3% річних слід додавати трирічний строк до введення карантинних обмежень, тобто, до 12.03.2020 року.

Тому, позивач, подаючи до суду даний позов, нарахував 3 % річних за період дії карантинних обмежень і до введення військового стану в Україні (з 12.03.2020 до 23.02.2022) та додав до цього нарахування 3% річних за трирічний строк до введення карантинних обмежень (з 12.03.2017 по 12.03.2020).

Відповідачами в добровільному порядку не вчиняються дії, спрямовані на повернення банку кредитних коштів та процентів, як наслідок, невиконанням обов`язків за Кредитним договором з боку відповідачів грубо порушуються законні права позивача, а тому, позивач змушений звернутися з позовною заявою до суду для захисту своїх інтересів.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Шпуганич В.П. подав відзив на позовну заяву у якому посилався на те, що у межах поданого позову відповідачі та його представник визнають обставини встановлені у постановах Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року та Верховного суду від 17 серпня 2023 року у справі 307/1702/156-ц а саме те, що 27 червня 2008 року між АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 153/08, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 91000 доларів США на строк із 27 червня 2008 року по 26 червня 2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13, 8 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між Банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 153/08-02 від 27.06.2008 року, відповідно до умов якого поручитель добровільно взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати за борговими зобов`язаннями позичальника, які виникають із умов кредитного договору.

Окрім того, 27 червня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком як іпотекодержателем, і ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки (без оформлення заставної) за № 153/08-01, згідно з умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 263,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,14 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Заочним рішенням Тячівського районного суду від 01 лютого 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 153/08 від 27.06.2008 року в сумі 89187,93 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Тячівського районного суду від 05 березня 2012 року заочне рішення від 01.02.2012 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2012 року позовну заяву акціонерного товариства комерційний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, залишено без розгляду.

Постановами Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року, залишеною без змін Постановою Верховного суду від 17 серпня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено та апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено; рішення Тячівського районного суду від 13 лютого 2020 року у частині задоволення первісного позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано; у задоволенні первісного позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» відмовлено; рішення у частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання недійсним кредитного договору, залишено без змін; вирішено питання про судові витрати у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку

Що стосується вимоги про стягнення 3 % річних на суму 9250,64 доларів США.

Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У Постанові КГС ВС від 17.11.2020 у справі № 904/6892/17 зроблено такий висновок: право кредитора на стягнення з позичальника коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає в силу Закону, а не договору, а тому ці кошти не входять до складу основного зобов`язання та не забезпечуються іпотекою (постанова КЦС ВС від 12.08.2021 у справі № 757/34955/18).

За таких обставин вимога ПАТ АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення не підлягає до задовлення, оскільки вимога позивача, яка грунтується на законі, а не договорі не містить солідарного обов`язку.

Звертаючись з даним позовом позивач не заперечує цих обставин, що судове рішення про стягнення заборгованості з позичальника та майнового поручителя відсутнє.

У постанові Верховного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 провадження № 61-261св22 Верховний Суд розглядаючи справу про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат констатував такі висновки. Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні діє охорона інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної ддвності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 13.03.2023 року у справі № 554/9126/20, провадження № 61-13760сво21 містяться наступні висновки. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річній та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги, тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необгрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності ( постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23) та від 23.11.2023 р. у справі № 685/547/23 (провадження № 61-132:46св23).

Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби Ковід - 19, який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби Ковід-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший та другий пункту 2 мотивувальної частини).

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзаци третій, четвертий пункту 3 мотивувальної частин Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999).

Законом України від 16 червня 2020 року № 691-І.Х «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби Ковід -19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим крезитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Ковід-19, спричиненої коронавірусом» із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом».

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби Ковід-19, спричиненої коронавірусом», установлено з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 та від 20 травня 2020 року № 392 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Ковід-19, спричиненої коронавірусом» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого попередніми постановами Кабінету Міністрів України.

Щодо вимог до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умоіЕ та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого з договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту у судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 частини четвертої статті 559 ІІК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ІІК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Банк звернувся до позичальника та поручителів про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки 27.12.2010 року, отже в цих спірних правовідносинах належить констатувати про сплив позовної давності за вимогами позивача, включно з вимогою за процентами.

Правова позиція Банку про переривання строку позовної давності, яку підтримав і суд першої інстанції, у зв`язку з тим, що 10 вересня 2015 року позичальник погасив кредитну заборгованість на суму 1500 доларів, суперечить правовій позиції Верховного Суду в справі № 752/10864/19 у постанові від 26.10.2022 року, у якій сказано, що статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

За наведеного вище вимога до поручителів є необгрунтована оскільки порука за договором перестала існувати ще у 2012 році.

Щодо витрат за надання правничої допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. 18 січня 2024 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Шпуганичем В.П. укладено договір про надання правничої допомоги у цій справі. Сторони в договорі погодили гонорар адвоката у цій спразі на суму 10 000 (десять тисяч) гривень. Також 24 січня 2024 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і адвокатом Шпуганичем В.П. укладено договір про надання правничої допомоги у цій справі. Сторони в договорі погодили гонорар адвоката у цій справі на сум) по 5000 (п`ять тисяч) тис. грн. з кожного (копії договорів додаються). Таким чином витрати відповідачів у справі в суді першої інстанції становлять 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 коп. Під час судового розгляду представник ОСОБА_5 заявив, що клопотання про вирішення витрат на правничу допомогу буде подано ним у порядку, встановленому ЦПК ( а.с. 84-89).

Представник позивача подав відповідь на відзив у якій зазначив, що з первинним позовом до відповідачів банк звернувся 27.12.2010 року після надіслання на адресу відповідачів досудових вимог в порядку ст. 1050 ЦК України.

Повторне звернення до суду з аналогічним позовом мало місце 08.06.2016 року, після залишення попередньої позовної заяви без розгляду.

Питання стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання поданні вказаних вище позовів не ставилось.

Заборгованість за тілом кредиту в розмірі 62 216,40 доларів США, яка була облікована на момент звернення до суду з первинним позовом так і залишилась непогашеною.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явленні до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/951- 3 (провадження №14-10цс18).

Крім того, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

При цьому, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як поручителі за вищевказаним договорами поруки 1 та поруки 2, продовжують залишатися солідарними боржниками за кредитним договором, так як договори поруки не припинилися, беручи до уваги, що заборгованість за кредитним договором не погашена та незважаючи на ту обставину, що суд відмовив у стягненні з них як солідарних боржників кредитної заборгованості через сплив строків позовної давності.

Така позиція повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №1- 67цс20), зокрема, щодо того, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою, доки не виникає договірна чи законна підстава для такого припинення, тобто поручитель залишається солідарним боржником як за кредитним договором, так і є солідарним боржником за рішенням суду, до повного виконання рішення суду.

Отже, наявні правові підстави для солідарного стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором №153/08 від 27 червня 2008 року також з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як поручителів за вказаним кредитним договором. 3% річних, як і інфляційні втрати, не є додатковими вимогами в розумінні вимог, шо випливають з кредитного договору.

Право кредитора на стягнення з позичальника коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в силу закону, а не договору, а тому ці кошти не входять до складу основного зобов`язання. Тому, сам по собі факт незадоволення в судовому порядку пред`явленого позивачем позову до відповідачів у справі про стягнення кредитної заборгованості через сплив строків позовної давності не позбавляє права АБ «УКРГАЗБАНК» як кредитора на нарахування 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання. Тому й зобов`язання за кредитним договором позичальника ОСОБА_2 не можна вважати натуральним.

Також позивачем правомірно нараховано 3 % річних як за період дії карантинних обмежень і до введення військового стану в Україні (з 12.03.2020 до 23.02.2022) та додано до цього нарахування 3% річних за трирічний строк до введення карантинних обмежень (з 12.03.2017 по 12.03.2020), про що дано детальне обгрунтування у позовній заяві.

Звернув увагу на те, що представником відповідачів ОСОБА_5 заявлено перед судом вимоги щодо стягнення з Банку на користь відповідачів витрат за надання правничої допомоги в загальному розмірі 20 000,00 грн., які є неспівмірними та необгрунтованими з врахуванням складності даної справи, затрат часу та обсягу роботи. Адже, дана справа не представляє особливої складності та є малозначною, її розгляд буде проведено за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ухвали суду.

Щодо обгрунтованості вартості заявлених адвокатом Шпуганичем В.П. послуг у даній справі зазначив, що ним підготовлено один відзив на позов від імені всіх трьох відповідачів на 5-аркушах та буде взято участь у розгляді справи в режимі відеоконференції на підставі поданої ним заяви, тобто, адвокат не понесе додаткових затрат часу на безпосередню участь в судовому засіданні у Тячівському районному суді, на транспортні витрати по маршруту Ужгород-Тячів-Ужгород, а також на будь-які інші витрати чи затрати часу.

Тому, у разі ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову Банку підстав для задоволення вимог по стягненню витрат на правничу допомогу саме в такому заявленому розмірі (20 000,00 грн) немає через їх необгрунтованість ( а.с. 101-102).

Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 14 лютого 2024 року на 10 год., у розгляді якої оголошено перерву до 22 лютого 2024 року до 15 год. 30 хв.

Представник позивача Артимич М.М. у підтримання позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів адвокат Шпуганич В.П. позов не визнав, у заперечення позовних вимог посилався на обставини, викладені у відзиві на позов, а також зазначив, що клопотання про вирішення витрат на правничу допомогу буде подано ним у строк, встановлений цивільно-процесуальним законодавством.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 13.02.2020 року Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №307/1702/16 ухвалено рішення, яким позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на нерухоме майно, задоволено; ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 72604 (сімдесят дві тисячі шістсот чотири) долари США 67 центів та 122 607 (сто двадцять дві тисячі шістсот сім) гривень 76 копійок заборгованості за кредитним договором №153/08 від 27 червня 2008 року, з яких 54900 доларів США строкова заборгованість по кредиту, 7316,40 доларів США прострочена заборгованість по кредиту, 402,09 доларів США поточна заборгованість по процентах, 9986,18 доларів США прострочена заборгованість по процентах, 55958,68 гривень пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 66649,08 гривень пеня за несвоєчасне погашення процентів.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором №153/08 від 27 червня 2008 року в розмірі 72604 долари США 67 центів та 122 607 гривень 76 копійок, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно укладеного між АТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_4 , договору іпотеки від 27 червня 2008 року за №-153/08-01, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гундою А.М. в реєстрі за №2867, домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 263,20 квадратних метрів, яке складається з прибудови за літерою А-1, убиральні за літерою Б, огорожі за №1-4, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеку з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 34705 гривень штрафу за невиконання умов договору іпотеки №153/08-01 від 27 червня 2008 року; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 30016 гривень 27 копійок, сплаченого судового збору; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 10411 гривень 50 копійок сплаченого судового збору; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , в інтересах якого звернувся представник ОСОБА_5 , до ПАТ АБ «Укргазбанк», де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, відмовлено (а. с. 19-26).

Закарпатським апеляційним судом 24 листопада 2022 року у справі ухвалено постанову, якою рішення Тячівського районного суду від 13 лютого 2020 року у частині задоволення первісного позову ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано; у задоволенні первісного позову ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено; рішення у частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ АБ «Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання недійсним кредитного договору, залишено без змін ( а.с. 27-39).

Постановою Верховного Суду від 17 серпня 2023 року касаційну скаргу ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» залишено без задоволення; постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 ркоу в частині позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про дострокове солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без змін ( а.с. 89-100).

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20 (провадження №61-261св22) зроблено висновок, що приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

При цьому, натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

У даній справі позивач просить стягнути з відповідачів 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за період з 12 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року та додав до цього нарахування 3% річних за трьохрічний строк до введення карантинних обмежень з 12 березня 2017 року по 12 березня 2020 року.

Однак, позовна давність за вимогами Банку сплинула 28 грудня 2013 року про що зазначено у постанові Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року і з такими висновками погодився Верховний суд у постанові від 17 серпня 2023 року.

Також, судом апеляційної інстанції, з чим погодився і суд касаційної інстанції, констатовано обгрунтованість та доведеність позовних вимог Банку, проте, встановлено факт пропуску строків позовної давності на повторне звернення до суду з відповідним позовом, оскільки позивач у 2010 році звертався з аналогічним позовом до цих же відповідачів щодо стягнення заборгованості за цим же кредитним договором і ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2012 року у справі №711/2760/2012 позовну заяву залишено без розгляду.

Тобто, постановами як Закарпатського апеляційного суду так і Верховного Суду констатовано, що позовна давність за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08 спливла і позовні вимоги Банку не були задоволені саме із цієї підстави.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Щодо вимог про стягнення трьох відстоків річних від простроченої суми заборгованості солідарно із поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо.

Згідно з ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №2-1169/11(провадження № 14-265цс18), від 27.03.2019 у справі №200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19) суд касаційної інстанції звертав увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки також висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27.03.2019 у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Ні стаття 559, ні будь-які інші норми ЦК України не містять положень про можливість поновлення, зупинення чи переривання строку звернення з вимогами до поручителя.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14, від 08.06.2021 у справі № 202/781/14.

Судова практика про застосування частини четвертої статі 559 ЦК України є послідовною та сталою, про що зокрема зауважує Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2023 у справі 2-1268/11.

Банк звернувся до позичальника та поручителів про дострокове стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки 27.12.2010 року, та судовими рішеннями Закарпатського апеляційного суду та Верховного Суду, ухваленими за наслідками розгляду цього позову, констатовано про сплив позовної давності за вимогами позивача.

За наведеного вище, вимога про стягнення солідарно 3% річних до поручителів є необгрунтована, оскільки порука за кредитним договором перестала існувати ще у 2012 році.

Крім цього, вимога про стягнення солідарно із поручителів 3% річних від простроченої суми грошового зобов"язання за кредитним договором не підлягає до задоволення, оскільки вимога позивача грунтується на вимогах закону, а не на умовах договору та не містить солідарного обов`язку.

Що стосується інших аргументів сторін слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 022,32 грн., відтак судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення солідарно трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором.

Судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», вул. Єреванська, 1 в м. Київ, .

Представник позивача: Артимич Микола Михайлович, АДРЕСА_3 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , місце проживання якого зареєстроване в АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

ОСОБА_3 , місце проживання якої зареєстроване в АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

ОСОБА_4 , місце проживання якого зареєстроване в АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник відповідачів: ОСОБА_5 , АДРЕСА_6 .

Повне рішення буде складено 27 лютого 2024 року.

Суддя Л.Р.Сас