Провадження №2/369/8518/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2024 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В., розглянувши заяву заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про забезпечення позову по цивільній справі № 369/18660/24 за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла цивільна справа № 369/18660/24 за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації.

Разом з позовною заявою заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі відносно належної на праві приватної власності ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5003.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що до Києво-Святошинського районного суду Київської області скерована позовна заява заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом їх конфіскації.

У позові, який прокурор просить забезпечити, позовні вимоги обґрунтовано тим, що громадянином російської федерації ОСОБА_1 не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої у власність 1/2 частини земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:009:5003 протягом року, у зв`язку із чим така земельна ділянка, підлягає конфіскації за рішенням суду.

Встановлено, що у приватній власності ОСОБА_2 перебувала земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:5003 площею 0,0230 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 18.03.2014 за індексним номером 19199437.

Надалі, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.06.2019 (спадкова справа №8/2019, зареєстровано в реєстрі за №8-441 за громадянином російської федерації ОСОБА_1 , визнано право власності на 1/2 земельної ділянки із загальною площею 0,0230 га, з кадастровим номером :01:009:5003 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вищевказаного свідоцтва ОСОБА_1 зареєстрував в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:009:5003 (номер відомостей про речове право 32161108 від 26.06.2019, індексний номер рішення про державну реєстрацію права 47528355 від 26.06.2019).

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України).

Відповідно до ч. ч. 3-4 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Поряд із цим, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку сформованої 13.08.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:5003 має цільове призначення: 01.03 Для ведення особистого селянського господарства.

Згідно листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.06.2024 № 8010.5.2-25317/80.3-24 ОСОБА_3 залишається громадянином російської федерації.

Таким чином, громадянин російської федерації ОСОБА_1 у червні 2019 року набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території с. Бобриця, Білогородської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області та протягом року не виконав покладений на нього у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужив земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи, що отримана ОСОБА_1 у власність 1/2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:009:5003, ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 27.06.2020), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню, шляхом її конфіскації за рішенням суду.

Заява про забезпечення позову обґрунтована необхідністю забезпечити можливість реального виконання рішення у справі та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні, у випадку задоволення позову, оскільки державна реєстрація права власності на частину спірної земельної ділянки за відповідачем, у разі відсутності забезпечення позову, дає право вільно нею розпоряджатись, у тому числі, відчужувати на користь третіх осіб.

В свою чергу відчуження спірної земельної ділянки громадянином російської федерації ОСОБА_1 на користь третіх осіб унеможливить подальшу її конфіскацію на користі держави.

При цьому, відсутність на даний час будь-яких дій відповідача, які могли б підтвердити наміри вчинення дій щодо відчуження, поділу чи об`єднання земельної ділянки, не спростовують наявність у відповідача, як у власника спірної земельної ділянки можливості вільно розпорядитися нею.

Таким чином, обґрунтованим є припущення про високу ймовірність відчуження відповідачем, спірної земельної ділянки, що в подальшому призведе до неможливості виконання рішення суду.

Вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладання арешту на земельну ділянку не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки вона залишається у його володінні та користуванні до набрання рішенням законної сили, а можливість розпоряджатися вказаним майном обмежується на певний час, отже має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до розгляду цієї справи по суті.

Також вказаний захід забезпечення не може перешкодити здійсненню будь-якої діяльності відповідача на земельній ділянці до прийняття судом остаточного рішення.

Захід забезпечення позову, про який йдеться у заяві є співмірним із заявленими позовними вимогами та забезпечує збалансованість інтересів сторін, також він є засобом тимчасового характеру та має на меті збереження існуючого становища до ухвалення судового рішення у справі та набрання ним законної сили для забезпечення можливості ефективного поновлення прав держави в особі позивача.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і за реєстрова на відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Згідно п. 4 даної постанови визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Забезпечення позову у виді накладення арешту є співмірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки квартира залишається в їх володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час до вирішення спору судом.

Разом з тим, незастосування такого заходу забезпечення позову в цій справі, як оголошення заборони на продаж спірного майна, призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

З матеріалів заяви вбачається, що предметом спору між сторонами є припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, на яку позивач просить накласти арешт та оголосити заборону щодо вчинення реєстраційних дій, унеможлививши тим самим її відчуження до вирішення справи.

При цьому суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає за можливе задовольнити заяву про забезпечення позову, з урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, що заявлені та змісту викладених в заяві обставин, слід вжити заходи забезпечення позову, оскільки не застосування якого може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 149, 150, 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву задовольнити.

Накласти арешт на належну на праві приватної власності ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5003.

Заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі відносно 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:5003, належну на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Інформація про стягувача: Заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури, адреса: 08131, Київська область, Бучанський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, 67, , в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, адреса: 03115, місто Київ, вулиця Серпова, 3/14, .

Інформація про боржника: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , країна громадянства російська федерація, документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 21.07.2005 УГІРФО ГУМВС України в місті Києві.

Суддя А.В. Янченко