Номер провадження: 22-ц/813/3233/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу у розмірі 30 000 доларів США, обгрутовуючи це тим, що 09.03.2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 30 000 доларів США та зобов`язалась повернути всю суму повністю не пізніше 31.12.2021 року та в якості забезпечення залишила на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку, про що власноручно написала боргову розписку. До цього часу відповідачка договірні зобов`язання не виконала і не повернула позивачу борг з розпискою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 09 березня 2021 року у розмірі 30 000 доларів США.

Вирішено питання про відшкодування судового збору у розмірі 10 968,00 грн..

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 категорично заперечує отримання особисто будь-яких грошових коштів від позивача ОСОБА_2 чи інших осіб у розмірі 30 тис. доларів США, розписка від 09.03.2021 року, яку надано позивачем ОСОБА_2 у якості підтвердження наявності грошових зобов`язань, містить недостовірну інформацію та не відповідає дійсності. Розписка була написана під впливом та диктовку позивача ОСОБА_2 , який користуючись важким фінансовим станом та скрутною ситуацією позивача ОСОБА_1 , ввів її в оману шахрайськими методами змусив її написати таку розписку, з метою протиправного заволодіння нерухомим майном та грошовими коштами. ОСОБА_1 вважає, що у даному випадку позивач ОСОБА_2 за попередньою змовою із іншими особами, намагається незаконними та шахрайськими засобами, вводячи суд в оману, надавши недостовірні документи та інформацію до суду, отримати незаконне судове рішення для подальшого протиправного, безпідставного звернення стягнення на нерухоме/рухоме майно (що підтверджується фактом накладення заборон, арештів та обтяжень на нерухоме майно відповідача згідно ухвали Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року по справі №947 /15841/23) грошові кошти ОСОБА_1 та позбавити її права власності на належне їй нерухоме майно у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розміром 1,44 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також позивач посилається на обставини, встановлені ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.05.2021 року по справі №520/14571/19, які на думку позивача, повністю спростовують інформацію щодо нібито наявності боргу ОСОБА_1 в розмірі 30000 доларів США. Крім того, обставини щодо мирової угоди та суми компенсації та фактичної передачі суми грошових коштів саме у розмірі 8000 доларів США можуть підтвердити наступні свідки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та просить їх викликати до суду.

В судове засідання призначене на 29.10.2024 року о 16:00 год., окрім присутніх сторін по справі: представника ОСОБА_2 адвоката Караштефана О.В., ОСОБА_1 та її представника адвоката Павлишина Ю.М., також з`явились свідки: ОСОБА_3 ОСОБА_6 які надали пояснення колегії суддів

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та свідків, вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 09 березня 2021 року у розмірі 30000,00 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що проаналізувавши надану позивачем розписку вважає, що за її змістом можливо достеменно встановити факт отримання відповідачем від позивача у борг грошової суми , яка була повністю передана відповідачу, визначені строк повернення суми. Наявність у позивача оригіналу розписки, на якої відсутні будь яки позначки щодо повного або часткового виконання зобов`язання є переконливим доказом не виконання боржником умов договору у визначений в розписці строк.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як встановлено з матеріалів справи, 09.03.2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 30 000 ( тридцять тисяч ) доларів США та зобов`язалась повернути всю суму повністю не пізніше 31.12.2021 року та в якості забезпечення залишила на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Позивачем суду першої інстанції було надано для огляду в судовому засіданні оригінал розписки від 09.03.2021 року та розбіжностей не виявлено.

Допитана в суді апеляційної інстанції за її власним клопотанням в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила, що дійсно в неї виникла потреба у грошах, коли вона дійшла до мирової угоди у судовому спорі з своїм рідним братом щодо права на спадщину. Вони зокрема домовились, що вона сплачує брату 8000 доларів, а той відмовляється від своєї частки у спадщині на її користь. Адвокат Баранова, яка вела її справу в суді порадила їй звернутися до її знайомого ОСОБА_2 , який мав можливість позичити ці кошти. Вона погодилась і адвокат Баранова познайомила її з ОСОБА_2 , який погодився виділити 8000 доларів США для оплати її брату ОСОБА_3 з метою вирішення їх судового спору мирним шляхом. Гроші брату передавались адвокатом Барановою та у брата до позивача претензій немає, як і у неї до брата з приводу спадкового майна. Після всіх цих подій, вона на прохання ОСОБА_2 приїхала до нього в офіс і там написала розписку про позику на суму 30000 доларів США. ОСОБА_2 при цьому їй не погрожував. До правоохоронних органів вона не зверталась. Вона утруднюється пояснити чому вона написала розписку на 30000 доларів США хоча фактично ОСОБА_2 передав для її брата для вирішення судового спору зі спадщини лише 8000 доларів США.

Допитана в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_6 , яка була приведена до присяги, якій роз`яснено права та попереджена про кримінальну відповідальність, пояснила, будучи адвокатом та представляючи інтереси ОСОБА_1 у іншій справі з приводу спадщини, була затверджена мирова угода між ОСОБА_1 та її братом ОСОБА_3 з передачею грошових коштів у розмірі 8 000 доларів США. При цьому, свідок ОСОБА_6 не була присутня ні при складанні оскаржуваної розписки від 09.03.2021 року, ні при передачі коштів у розмірі 30 000 доларів США, про цю суму коштів дізналася на передодні судового засідання.

Допитаний в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_7 який був приведений до присяги, якому роз`яснено права та попереджено про кримінальну відповідальність, пояснив, що ОСОБА_1 його сестра, був судовий спір щодо спадщини та дійшли мирової угоди, згідно якого його сестра передала 8000 доларів США, через посередника та. Тоді не було відомо, звідки сестра взяла кошти, дізнався про борг нещодавно. При складані розписки від 09.03.2021 року та передачі коштів у розмірі 30 000 доларів США не був присутній.

Колегія суддів виходить з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525,526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони у зобов`язанні повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.03.2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 30 000 ( тридцять тисяч ) доларів США та зобов`язалась повернути всю суму повністю не пізніше 31.12.2021 року та в якості забезпечення залишила на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що підтверджується розпискою оригінал якої було оглянуто судом першої інстанції.

Оцінивши зміст вищевказаної розписки, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позикодавцем за договором позики є позивач, прізвище якого зазначене у розписці, оригінал якої знаходиться у позивача та дійсність якої не спростована. Розписка також містять в собі інформацію щодо отримання позичальником ОСОБА_1 коштів в борг та зобов`язання повернення боргу у визначений строк у розписці до 31.12.2021 року. Також розписка містить підпис позичальника.

З такими висновками погоджується й колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та на встановлених судом першої інстанції обставинах справи.

Зміст вказаної розписки про отримання грошових коштів свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.

При цьому, відповідач договір позики не оспорював, до правоохоронних органів с приводу примусового написання розписки не звертався.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Таким чином, суд першої інстанції встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильного висновку про укладення договору позики.

Доводи апеляційної скарги про не отримання грошових коштів у розмірі 30 000 тисяч доларів США, а фактично отримання тільки 8 000 тисяч доларів США, у зв`язку необхідністю наданням саме цієї суми грошових коштів у іншій справі для мирової угоди, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зважаючи на предмет доказування у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправності оскаржуваної розписки від 09.03.2021 року, оскільки вказана розписка написана власноруч ОСОБА_1 , дійсність договору позики нею не оскаржується, до правоохоронних органів з приводу примушування її до написання розписки позивач не зверталась, свідки допитані в суді апеляційної інстанції не були присутні при написанні розписки та при передачі грошових коштів.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги з приводу заперечення отримання позики у розмірі 30000 доларів США у вигляді письмових доказів, а також засобів аудіо-відеозаписів скаржником не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін..

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.11.2024 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова