РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2024 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі судді Костянтина Шепеля,

із секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача Володимира Полігаса,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду справу за позовом адвоката Смірнова Сергія Михайловича в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за продаж спільного майна подружжя, -

приходить до такого.

Позиція позивача

Представник позивачки ОСОБА_5 1 квітня 2024 року звертається до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки за відчуження (продаж) транспортних засобів "Renault Trafic" 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та "Mercedes-Benz Vaneo" 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , - у розмірі 195000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15 квітня 2014 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та позивачкою ОСОБА_3 .. Спільне життя у сторін в даному шлюбі не склалося, тому його було розірвано, відповідно до рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 130/2490/23 від 07 листопада 2023 року, яке набуло законної сили 08 грудня 2023 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась до реєстрації шлюбу, однак ОСОБА_6 визнав своє батьківство відносно дитини та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. За період шлюбу позивачем та покійним ОСОБА_6 придбано та зареєстровано за ОСОБА_6 право власності на рухоме майно, а саме 26 квітня 2014 року зареєстровано право власності на мотоцикл MUSSTANG MT 125-2, 2013 року випуску; 28 вересня 2016 року зареєстровано право власності на автомобіль AUDI 80, 1986 року випуску, 24 грудня 2020 року зареєстровано право власності на автомобіль RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску; 25 листопада 2022 року зареєстровано право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ VANEO, 2002 року випуску, який було придбано за спільні кошти подружжя. Мотоцикл MUSSTANG MT 125-2, 2013 року випуску, станом на 21 грудня 2023 року перебував у власності ОСОБА_6 , автомобіль AUDI 80, 1986 року випуску був перереєстрований на нового власника 23 лютого 2017 року. Позивачка планувала звернутися до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, з цією метою звернулася за правовою допомогою, після чого було підготовлено адвокатський запит щодо збору доказів про право власності на транспортні засоби, придбані під час шлюбу. Однак, отримавши відповіді, потреба у подані такої заяви відпала, а виникла необхідність у подані даного позову, оскільки Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій області (філія ГСЦ МВС) від 29 січня 2024 року повідомив, що з відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 21 грудня 2023 року за ОСОБА_6 зареєстрований лише вищезазначений мотоцикл, при цьому автомобіль RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску та автомобіль MERCEDES-BENZ VANEO, 2002 року випуску перебували у власності ОСОБА_6 до 22 вересня 2023 року, і в один день були перереєстровані на нового власника. Тобто, офіційно перебуваючи з позивачкою в шлюбі, ОСОБА_6 , не отримавши її згоди на відчуження спільно набутого за час перебування в шлюбі рухомого майна (транспортних засобів), продав (перереєстрував на нового власника по договору купівлі-продажу) транспортний засіб на іншу особу, згоди на перереєстрацію та продаж спільного транспортного засобу ОСОБА_3 не надавала. Перереєстрація автомобілів 22 вересня 2023 року мала на меті уникнути їх подальшого поділу як спільного майна подружжя, оскільки на той час шлюбні відносини між сторонами вже припинилися, однак ОСОБА_6 не врахував, що «якщо буде встановлено, що один із подружжя здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя й не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі» (висновок Верховного суду у справі № 726/2165/15-ц від 21 березня 2018 року) .

Представник позивача зазначає, що продаж автомобілів був фіктивним, оскільки транспортні засоби перебували у користуванні позивача та ОСОБА_6 до дня його смерті, і на сьогодні транспортні засоби перебувають на подвір`ї їх будинку, при цьому в особистих речах ОСОБА_6 , в будинку та самих автомобілях відсутні свідоцтва про реєстрації транспортного засобу, де вони - позивачу невідомо. Після смерті ОСОБА_6 його дочка від першого шлюбу ОСОБА_4 - відповідач - прибула до їх домоволодіння та вимагала віддати їй транспортні засоби, оскільки вони належать їй. Відповідачка ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем, оскільки знала, що перехід права власності на вищезазначені автомобілі до неї без згоди позивачки є незаконним і не відповідає її волі. Зважаючи, що ОСОБА_4 хоче забрати у власне користування спірні автомобілі з подвір`я позивачки після смерті ОСОБА_6 , позивачка не звертається з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, а просить стягнути з відповідачки лише грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості спірних автомобілів в розмірі 195 000 грн.

На обґрунтування своєї позиції позивачка надає копії рішення про розірвання шлюбу, свідоцтв про народження дітей, свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , відповіді на адвокатський запит та звіт з визначення ринкової вартості автомобілів.

Представник позивачки ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Пояснює, що позивачка за час перебування в шлюбі з ОСОБА_6 спільно з ним придбала транспортні засоби, зокрема, RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску та MERCEDES-BENZ VANEO, 2002 року випуску , які були ним відчужені в один день 22 вересня 2023 року, без її згоди, тобто вибули зі спільного майна подружжя без згоди іншого члена подружжя, а тому просить позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідачки 195 000 грн половини вартості автомобілів, власником яких стала відповідачка. Сторона відповідача суму позову не оспорювала, тому вона є обґрунтованою і підтвердженою технічним звітом оцінки вартості. Відповідачка не є добросовісним набувачем, як на те посилається її представник, оскільки вона знала про те, що автомобілі - це спільне майно подружжя, їй було відомо, що батько перебував в шлюбі з позивачкою, вона була у них на весіллі і не може вважатись добросовісним набувачем. Саме 22 вересня 2023 року було відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу за позовом позивачки до ОСОБА_6 , тому вважає, що він свідомо умовно продав спільне майно подружжя дочці від першого шлюбу, відповідачці в даному позові. Тому вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а також просить стягнути з відповідачки судові витрати в сумі 19950 грн.

Позиція відповідача

Представник відповідача адвокат Полігас В.М. у судовому засіданні пояснює, що відповідачка ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, всі вимоги законодавства, які передбачені для купівлі-продажу транспортного засобу, були дотримані під час оформлення купівлі продажу, договір був оплатний, відповідачка заплатила продавцю кошти за придбання автомобілів і є добросовісним набувачем. Дійсно, позивач перебувала у шлюбі з батьком відповідачки, про це їй було відомо, однак вона не знала, що він продає їй автомобілі без згоди дружини, і вважала, що ОСОБА_6 діяв в інтересах сім`ї, отримав від неї кошти за автомобілі, однак на даний час це довести неможливо, оскільки він помер. Договір купівлі продажу відбувся, він законний, є належний власник і добросовісний набувач, тому в задоволенні позову просить відмовити і стягнути з позивачки витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання

Справа надійшла до суду 1 квітня 2024 року (а.с. 1).

Запит щодо місця реєстрації відповідача направлено до виконавчого комітету Жмеринської міської ради 3 квітня 2024 року (а.с.51).

Відповідь на запит надійшла до суду 10 квітня 2024 року (а.с.52).

Ухвалою від 11 квітня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позов та зобов`язано Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях надати суду копії договорів купівлі-продажу автомобілів (а.с.53).

23 квітня 2024 року на виконання вимог ухвали з РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях надійшли копії договорів купівлі продажу автомобілів (а.с.58-60).

6 травня 2024 року справу знято з розгляду за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 (а.с.65).

Відповідно до ухвали суду від 20 травня 2024 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 (а.с.69).

Ухвалою суду від 15 липня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 8 серпня 2024 року (а.с.76).

8 серпня 2024 року справу знято з розгляду в зв`язку з перебуванням представника відповідача ОСОБА_9 на лікарняному (а.с.78-79).

В судовому засіданні 27 серпня 2024 року за клопотанням представника відповідача до матеріалів справи долучено акти огляду реалізованого транспортного засобу та договори купівлі продажу транспортного засобу, оголошено перерву до 16 вересня 2024 року (а.с.81-88).

В зв`язку з перебуванням представника відповідача ОСОБА_9 на лікарняному, розгляд справи відкладено на 30 жовтня 2024 року (а.с.93).

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин

У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована по АДРЕСА_1 (а.с.14).

Згідно з копією рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 7 листопада 2023 року у справі № 130/2490/23, яке набуло законної сили 8 грудня 2023 року, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 15 квітня 2014 року (а.с.14).

Згідно з копіями свідоцтв про народження, у позивачки та ОСОБА_6 народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Жмеринка Вінницької області помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 26 грудня 2023 року Жмеринським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.17).

Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій області надав адвокату Смірнову С.М. інформацію про те, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, в період з 15 квітня 2014 року по 8 грудня 2023 року за ОСОБА_6 були зареєстровані наступні транспортні засоби: 26 квітня 2014 року зареєстровано право власності на мотоцикл MUSSTANG MT 125-2, 2013 року випуску; 28 вересня 2016 року зареєстровано право власності на автомобіль AUDI 80, 1986 року випуску, який 23 лютого 2017 року перереєстровано на нового власника; 24 грудня 2020 року зареєстровано право власності на автомобіль RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску, який 22 вересня 2023 року перереєстровано на нового власника; 25 листопада 2022 року зареєстровано право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ VANEO, 2002 року випуску, який 22 вересня 2023 року перереєстровано на нового власника (а.с.19).

Відповідно до звіту з визначення середньої ринкової вартості автомобіля RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску, дизельний двигун об`ємом 1995 см.куб., станом на березень 2024 року середня ринкова вартість становить 269000 (двісті шістдесят дев`ять тисяч) гривень, а автомобіля MERCEDES-BENZ VANEO, 2002 року випуску, бензиновий двигун об`ємом 1598 см.куб., станом на березень 2024 року середня ринкова вартість становить 121000 (сто двадцять одна тисяча) гривень (а.с.20-42).

Відповідно до актів технічного стану транспортних засобів, актів огляду реалізованого транспортного засобу та договорів купівлі продажу транспортного засобу від 22 вересня 2023 року ПП «Бріанна» за дорученням від ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 придбала автомобіль RENAULT TRAFIC, сірого кольору, зареєстрований за власником 24 грудня 2020 року; та автомобіль MERCEDES-BENZ VANEO, зареєстрований за власником25 листопада 2022 року (а.с.58-60, 81-88).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Юридична кваліфікація встановлених обставин

У статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, поряд з іншим, є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу.

Статтею 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

В свою чергу у статті 368 ЦК України вказано, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина перша статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

За змістом статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами першою, другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України установлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до пункту 30 цієї ж Постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя й не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі. Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

При цьому необхідно враховувати правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 СК України.

Вищезазначене рухоме майно відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, а добровільно сторони не домовилися про відшкодування відповідачем на користь позивача половини його вартості, позивач змушена звернутися до суду за захистом власних прав та інтересів.

Таким чином, оспорювані автомобілі «RENAULT TRAFIC» 2008 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 » та «MERCEDES-BENZ VANEO» 2002 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_2 » придбані під час зареєстрованого шлюбу між позивачем та покійним ОСОБА_6 , відтак за непредставленням жодних інших об`єктивних відомостей, у тому числі щодо будь-якого суттєвого його поліпшення самостійно ОСОБА_6 , яке істотно змінило вартість даного транспортного засобу, він належить до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у рівних частках за невстановлення передбачених законом підстав відходу від ідеальних часток, тобто в розмірі 1/2 частини за кожним з них, що визначає обґрунтованість відповідних доводів позивача.

Відтак, будучи співвласником спірного транспортного засобу, позивачка ОСОБА_3 має передбачене законом право вимагати його поділу включно із оспорюванням грошової компенсації власної частки у складі об`єкту майна, що є неподільним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

В даному випадку обов`язковому врахуванню підлягає правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року в справі № 760/789/19, зокрема, що аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок другого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.

Ґарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються у статті 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно другий з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Таким чином, в межах заявлених позовних вимог, зокрема щодо залишення в цілому у власності відповідача спірного автомобіля та присудження позивачу грошової компенсації за належну їй частку у праві спільної сумісної власності, які передбачають припинення права позивача у спільній сумісній власності з визначених законом підстав, суд приходь до висновку, що придбані під час шлюбу автомобілі «RENAULT TRAFIC» 2008 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 » та «MERCEDES-BENZ VANEO» 2002 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_2 », є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу шляхом стягнення з відповідачки на користь позивачки грошової компенсації вартості частини 1/2 частини цих автомобілів, що становить 195000 грн від встановленої їх ринкової вартості (269000 грн +12100 грн/2).

Висновки суду

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950 рік) передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Таким чином суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які представник позивачки посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; керуючись принципами розумності, справедливості, виваженості та добросовісності, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права ухвалює рішення про повне задоволення позову, яке відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України щодо справедливого, неупередженого і своєчасного вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підтвердження судових витрат представником позивачки, до матеріалів позову долучено договір про надання правової допомоги від 26 березня 2024 року (а.с.43-45), квитанцію від 27 березня 2024 року на суму 15000 грн (а.с.46); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН №000439 (а.с.47), ордер про надання правничої допомоги від 26 березня 2024 року (а.с.48) та квитанцію про оплату звіту про ринкову вартість автомобілів в розмірі 3000 грн (а.с.96).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 просить стягнути з відповідачки витрати за сплату судового збору в розмірі 1950 грн, за оплату звіту про ринкову вартість автомобілів у сумі 3000 грн та за надання юридичної допомоги в сумі 15000 грн, а всього 19950 грн.

Таким чином, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що по справі необхідно стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Керуючись статтями 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі статей 60,63,69,70,71 СК України, суд -

у х в а л и в :

Позов адвоката Смірнова Сергія Михайловича в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за продаж спільного майна подружжя - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки за відчуження (продаж) транспортних засобів "Renault Trafic" 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та "Mercedes-Benz Vaneo" 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , - у розмірі 195000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у виді судового збору у сумі 1950 грн, вартості звіту про ринкову вартість автомобілів у сумі 3000 грн, та витрат на правничу допомогу в сумі 15000 грн, в всього у розмірі 19950 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду на протязі тридцятим днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 9 листопада 2024 року.

Учасники справи

Позивач ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача адвокат Смірнов Сергій Михайлович свідоцтво серії ВН № 000439 від 28 лютого 2019 року, вул.Київська, 12, оф.2 м. Жмеринка Вінницької області.

Відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник відповідача адвокат Полігас Володимир Миколайович, свідоцтво № 752 від 28 травня 20212 року, вул. Б.Хмельницького, 14 м. Жмеринка Вінницької області.

Суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ