ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1528/24 Справа № 226/1320/23 Суддя у 1-й інстанції - Сальскова В.С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №226/1320/23 за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію, за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Салькової В.С., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі Відокремленого підрозділу «Виробнича одиниця обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Мирноградтепломережа» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за теплову енергію.

В обґрунтування вимог зазначив, що він є теплопостачальним підприємством, метою діяльності якого є виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії у виді пари та гарячої води споживачам у порядку, встановленому законодавством. Відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання, які на підставі особового рахунку № НОМЕР_1 надаються їм за адресою місця реєстрації їхнього проживання: АДРЕСА_1 . Будинок, в якому знаходиться квартира відповідачів, є багатоквартирним, приєднаним до системи централізованого теплопостачання. Відповідачі із зверненнями щодо не проведення стягнення за теплову енергію з наданням документів відповідно до Постанови КМУ «Деякі питання оплати житлово-комунальних услуг в період воєнного стану» від 05.03.2022 №206 (зі змінами) до відповідача не звертались. Обов`язком споживачів житлово-комунальних послуг, до яких, в тому числі, належать послуги з постачання теплової енергії, є своєчасна оплата спожитих послуг, які надавалися відповідачам в опалювальних періодах з 01.11.2014 по 01.07.2023 відповідно до актів про підключення житлового будинку. Згідно з розпорядженням голови облдержадміністрації, начальника обласної військової адміністрації від 27.09.2022 №444/5-22 «Про встановлення обласному комунальному підприємству «Донецьктеплокомуненерго» тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання» послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для всіх категорій споживачів протягом воєнного часу в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, до всіх категорій споживачів ОКП «ДТКЕ» застосовуються тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з теплопостачання теплової енергії і постачання гарячої води на рівні тарифів, що застосовувалися до цих споживачів станом на 24.02.2022.

За період з 01.11.2014 до 01.07.2023 відповідачам за особовим рахунком № НОМЕР_1 надавались послуги, однак в добровільному порядку відповідачами надані послуги не оплачувались, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 41 056,92 грн., яку позивач просить суд стягнути на його користь в солідарному порядку. Крім цього, в порядку ст.625 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь солідарно інфляційні втрати за період з 01.01.2015 до 01.02.2022 в розмірі 8257,23 грн., 3% річних за період з 01.01.2015 по 01.02.2022 в сумі 4530,97 грн., а також заборгованість за абонентське обслуговування в розмірі 667,26 грн. за період з 01.10.2020 до 01.07.2023, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2719,00 грн. - по 1359,50 грн. з кожного.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2023 року позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплову енергію в розмірі 18329,00 грн. за період з 01.04.2017 до 01.02.2022 та заборгованість з плати за абонентське обслуговування за період з 01.04.2017 до 01.02.2022 у розмірі 409 грн. 20 коп., а всього 18738 грн. 20 коп., В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» судовий збір в сумі 461 грн. з кожного. Судовий збір в сумі 1761,51 грн. покладено на позивача ОКП «Донецьктеплокомуненерго».

Не погодившись з зазначеним рішенням позивач ОКП «Донецьктеплокомуненерго» подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не взято до уваги Постанову КМУ №206, якою забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної саме після 24.02.2022 року - з дати початку по дату завершення бойових дій або, тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, до якого включено Мирноградську міську територіальну громаду.

Суд не звернув уваги, що відповідачі документи про взяття їх на облік як внутрішньо переміщеної особи або їх відсутність в квартирі до позивача не подавали. Лише 31.10.2023 року засобами поштового зв`язку відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача про наявність у нього та ОСОБА_1 статусу ВПО, а тому посилання суду на постанову КМУ №260 є безпідставним.

Також зазначає, що законом №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Також строк визначений ст.257 ЦК строк, продовжується на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану відповідно до п.19 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, з урахуванням змін внесених Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ, а тому у позивача є право вимоги в межах трирічного строку, тобто з 01.04.2017 року по 01.07.2023 року (строк закінчення дії карантину).

Апелянт вважає, що встановлені постановою КМУ №206 від 05.03.2022 року обмеження заборони стягнення інфляційних втрат та 3% річних не застосовуються до періоду основної заборгованості, що виникла до 24.02.2022 року на підставі ст.5 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у багатоповерховому житловому будинку, під`єднаному до об`єднаної системи центрального опалення.

Відповідно до довідки Центру продажу послуг та клієнтського обслуговування ОКП «Донецьктеплокомуненерго» станом на 08.06.2023 жодних звернень споживачів щодо непроведення стягнення з наданням документів відповідно до постанови КМУ №260 від 05.03.2022 до підприємства не надходило.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за надану теплову енергію за адресою проживання відповідачів (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) за період з 01.11.2014 до 01.07.2023 складає 41056,92 грн., інфляційні втрати за період з 01.01.2015 по 01.02.2022 - 8257,23 грн., 3% річних - 4530,97 грн. за період з 01.01.2015 до 01.02.2022, заборгованість за абонентське обслуговування - 667,26 грн. за період з 01.10.2020 до 01.07.2023.

Як вбачається з актів про підключення та відключення жилого будинку АДРЕСА_2 до системи централізованого опалення, у опалювальні періоди 2017-2023 років будинок підключався до та відключався від системи централізованого опалення у звичайному режимі (жовтень-листопад та березень-квітень відповідно) згідно з рішеннями виконкому міської ради (а.с. 22-24).

Відповідно до довідки № 2108- від 29.04.2022 року, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають статус внутрішньо переміщених осіб з 23.04.2022 та 29.04.2022 відповідно, місцем їх фактичного проживання визначене: АДРЕСА_3 (а.с.53, 54).

23.10.2023 ОСОБА_2 звернувся до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» з заявою про наявність у нього та ОСОБА_1 статусу внутрішньо переміщених осіб та просив на виконання вимог постанови КМУ №206 від 05.03.2022 не здійснювати їм нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, утвореної з 24.02.2022 по дату завершення бойових дій по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Постановою КМУ №206 заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, та заборонено стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, утвореної після 24.02.2022. до завершення бойових дій стягнення заборгованості.

Апеляційний суд розглядаючи доводи скарги виходить з наступного.

Згідно із п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги`житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630.

Згідно із п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Крім того, згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено ч.1 ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

З матеріалів справи вбачається, що в зв`язку з неналежною сплатою коштів за надані послуги, у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість за теплову енергію за період із 01 листопада 2014 року по 01 липня 2023 року в розмірі 41056,92 грн.

Відповідачами в суді першої інстанції заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальна позовна давність поширюється на всі вимоги, за винятком тих, для яких законом установлений інший (довший чи коротший) період часу для реалізації права на судовий захист (спеціальний строк).

У силу ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд звертає увагу, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року №760, від 13 жовтня 2020 року №956, від 9 грудня 2020 року №1236.

В подальшому, дію карантину продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року №104, від 21 квітня 2021 року №405, від 16 червня 2021 року №611, від 11 серпня 2021 року №855, від 22 вересня 2021 року №981, від 15 грудня 2021 року №1336, від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період до березня 2017 року.

При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зокрема строки визначені нормами матеріального права - ст.ст.257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважаються продовженими і на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Отже, судом першої інстанції правомірно застосовано до вимог позивача про стягнення заборгованості трирічний строк позовної давності.

Водночас, Постановою КМУ №206 забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної саме після 24.02.2022 - з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих. Так, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24.02.2022 з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (за переліком, з 24.02.2022 Мирноградська міська територіальна громада включена до таких територій), споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони с споживачами на підставі укладених договорів (з місця тимчасового проживання в іноземній державі, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби тощо).

Заявою від 23.10.2023 ОСОБА_2 повідомив ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про наявність у нього та ОСОБА_1 статусу внутрішньо переміщених осіб з 23.04.2022 та 29.04.2022 відповідно, та просив не здійснювати їм нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Таким чином, дотримання умов визначених Постановою КМУ №206 дає право відповідачам на заборону стягнення з них заборгованості за надані комунальні послуги, утвореної після 24.02.2022. При цьому положення Постанови КМУ №206 не визначають певних строків на здійснення вказаних дій, а відтак у разі повідомлення відповідачами про вказані обставини в будь-який час (після 24.02.2022) з моменту утворення заборгованості до завершення бойових дій стягнення заборгованості забороняється.

Враховуючи зазначене та з урахуванням заборони, визначеної постановою КМУ №206, та застосування строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів заборгованості за теплову енергію та абонентське обслуговування, яка виникла за період з 01.04.2017 року по 23.02.2022 року.

Відповідно до розрахунку наданого до позовної заяви вбачається, що починаючи з 01.04.2017 року по 23.02.2022 рокувідповідачам фактично нараховано за теплову енергію 49 829,44 грн. та відповідачами внесено плату за теплову енергію за даний період 31 873, 04 грн. (а.с.15, 16).

Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за теплову енергію за період 01.04.2017 року по 23.04.2022 року з урахуванням сплачених поточних платежів в розмірі 17 956, 40 грн.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості у зв`язку із дією карантинних заходів та воєнного стану в країні, колегія суддів зазначає наступне.

За ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 (провадження №61-63св18) викладений висновок, згідно якого «Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

А в розумінні частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином вирішуючи спір в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України, суди повинні виходити із того, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічний висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №922/175/18, де зазначено, що формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні ст.549 цього Кодексу і на ці суми положення Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року не поширюється.

Щодо нарахувань згідно статті 625 ЦПК у період дії воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів інфляційних втрат у зв`язку з встановленням постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати, нараховані позивачем за період з 01 квітня 2017 року до 01 лютого 2022 року, оскільки вони входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та не є неустойкою, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2023 року скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1351, 66 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 2027, 49 грн., що в сумі становить 3379 гривень 15 копійок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» (юридична адреса: 84307, Донецька область, м.Краматорськ, пров.Земляний 2; ) заборгованість за теплову енергію за період з 01.04.2017 до 23.02.2022 в розмірі 17956,40 (сімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 40 копійок; заборгованість з плати за абонентське обслуговування за період з 01.04.2017 до 23.02.2022 у розмірі 432 (чотириста тридцять дві) гривні 24 копійок; інфляційні втрати за період з 01.04.2017 року до 01.02.2022 року в розмірі 6459 (шість тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) гривень 75 копійок та 3% річних за період з 01.04.2017 року до 01.02.2022 року в розмірі 2608 (дві тисячі шістсот вісім) гривень, а всього 27456 (двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят шість) гривень 39 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 3379 (три тисячі триста сімдесят дев`ять) гривень 15 копійок, по 1689,57 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: