ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/1191/23

провадження № 61-15174св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Шипович В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Київська міська рада;

третя особа - державний реєстратор Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора Анна Віталіївна;

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року у складі судді Гаврилової О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Невідомої Т. О., Соколової В. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа - державний реєстратор Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора А. В., про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, поновлення права власності.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики на суму 400 000 грн, 04 лютого 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру загальною площею 28,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , про що був внесений відповідний запис до державного реєстру іпотек та реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 18858672).

В подальшому він звернувся із цивільним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2017 року, його позовні вимоги задоволено в повному обсязі, визнано за ним право власності на квартиру загальною площею 28,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

16 серпня 2022 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна він дізнався про те, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18, яке набрало законної сили 30 жовтня 2019 року, та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 червня 2021 року № 1401 державний реєстратор Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора А. В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62203461 від 10 грудня 2021 року, згідно з яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 45587560 та зареєстровано право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на квартиру загальною площею 28,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Зазначене рішення державного реєстратора є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а його право власності на вказану квартиру - поновленню, оскільки територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради відмовлено у витребувані у нього спірної квартири, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18 не містить задоволених вимог щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на спірне нерухоме майно. Крім того, в порядку статті 170 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) на це майно накладено арешт, який не скасований.

Тому рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18 не підлягає виконанню відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 17 травня 2017 року № 20527040, на підставі якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Також рішення державного реєстратора суперечить рішенню Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року у справі № 2/742/536/17, що набрало законної сили 04 квітня 2017 року.

Він утримує спірну квартиру з 04 квітня 2017 року, сплачує комунальні послуги та здійснює ремонт, є добросовісним набувачем зазначеного об`єкта нерухомого майна, тому воно не може бути витребуване в нього відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузори А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62203461 від 10 грудня 2021 року, яким за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано право комунальної власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності № 45587560 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також поновити його право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року позов Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним, скасування реєстрації, визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння було задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 02 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н. Ю. (далі - приватний нотаріус КМНО Чернявська Н. Ю.) за реєстровим номером 1853. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17790804 від 02 грудня 2016 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20527040 від 17 травня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру. Визнано відумерлою спадщину, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , що складається з квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що спірна квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_6 , після смерті якого ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право спадщину, видане приватним нотаріусом КМНО Чернявською Н. Ю. 02 грудня 2016 року на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року вказане рішення суду було скасоване, а позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду. Тому всі подальші правочини щодо відчуження спірної квартири є такими, що вчинені без належного обсягу цивільної дієздатності, та не можуть створювати будь-яких правових наслідків.

Оскільки відсутні спадкоємці ОСОБА_6 як за заповітом, так і за законом, а ОСОБА_3 в ході розгляду справи про встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем не зміг підтвердити належність до четвертої черги спадкування за законом, то спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_6 є відумерлим та підлягає переходу у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Таким чином державний реєстратор правомірно прийняв рішення про реєстрацію права власності на підставі рішення суду, державним реєстратором були дотримані вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та встановлена відсутність підстав для відмови в державній реєстрації. У зв`язку з цим відсутні підстави для поновлення права власності позивача на спірну квартиру.

Доводи позовної заяви про те, що рішення державного реєстратора не відповідає вимогам закону, оскільки позивач набув право власності на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року у справі № 742/765/17, яке набрало законної сили, та є добросовісним набувачем спірного майна, є безпідставними, оскільки рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20527040 від 17 травня 2017 року, яким за ОСОБА_1 саме на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року у справі № 742/765/17 зареєстровано право власності.

Посилання позивача на проведення ним у період з серпня 2019 року по листопад 2021 року оплат за комунальні послуги за спірною адресою жодним чином не впливає на правомірність рішення державного реєстратора.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15 (провадження № 61-17779св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17, в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

27 грудня 2023 року справа № 755/1191/23 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скаргаОСОБА_1 мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18 було відмовлено в задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до нього про витребування майна з чужого незаконного володіння і вказаним рішенням суду не припинено його право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року у справі № 742/765/17, на підставі якого він набув право власності на зазначену квартиру не скасоване. Таким чином він є добросовісним набувачем та законним володільцем спірного майна, а оспорюваним рішенням державного реєстратора за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано право комунальної власності на зазначене майно.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Спірна квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть від 14 квітня 2016 року № 5975.

За заявою ОСОБА_3 як спадкоємця четвертої черги відповідності до вимог статті 1264 ЦК України 02 грудня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Чернявською Н. Ю. було видано свідоцтво про право спадщину.

Будь-які інші особи з відповідними заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до нотаріуса не зверталися.

Вказане свідоцтво про право спадщину було видане на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

05 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д. Є., на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що відображено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 17815817 від 05 грудня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

В подальшому за договором купівлі-продажу, укладеним 13 січня 2017 року та посвідченим приватним нотаріусом Прилуцького нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д. Є. право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2

04 лютого 2017 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняла грошову суму в розмірі 400 000 грн на строк до 01 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 04 лютого 2017 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру загальною площею 28,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , про що був внесений відповідний запис до державного реєстру іпотек та реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 18858672).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 400 000 грн шляхом звернення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , що стало підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 і 22 травня 2017 року державним реєстратором Микитенко О. В. вказані відомості були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 травня 2017 року? номер запису про право власності 3530453.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 із спадкодавцем на час відкриття спадщини скасоване, а позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року позов Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним, скасування реєстрації, визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння було задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 02 грудня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Чернявською Н. Ю. за реєстровим номером 1853. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17790804 від 02 грудня 2016 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20527040 від 17 травня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру. Визнано відумерлою спадщину, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , що складається з квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

За змістом вказаних судових рішень суди виходили з того, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 здійснена на підставі недійсного свідоцтва про право на спадщину. Тому рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17790804 від 02 грудня 2016 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20527040 від 17 травня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на цю квартиру підлягають скасуванню. Оскільки в даному випадку відсутні спадкоємці ОСОБА_6 як за заповітом, так і за законом, а ОСОБА_3 в ході розгляду справи про встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем не зміг підтвердити належність до четвертої черги спадкування за законом, то спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_6 є відумерлим та підлягає переходу у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18, яке набрало законної сили 30 жовтня 2019 року, та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 червня 2021 року № 1401 державний реєстратор Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора А. В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62203461 від 10 грудня 2021 року, згідно з яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 45587560 та зареєстровано право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на квартиру загальною площею 28,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року у справі № 755/15785/17 задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 Назарко М. В. про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000200 від 18 жовтня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України. Накладено арешт на майно, шляхом заборони відчуження, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 28,6 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Києва.

На підставі цієї ухвали слідчого судді 27 листопада 2018 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме, накладено арешт на майно, шляхом заборони відчуження, що не впливає на здійснення реєстрації права власності на підставі рішення суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - Закон № 1952-IV в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора від 10 грудня 2021 року).

Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV).

За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону № 1952-IV).

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (тут і далі - Порядок № 1127 в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора від 10 грудня 2021 року) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом № 1952-IV, іншими законами України та цим Порядком.

За правилами пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV передбачено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

При цьому згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Отже, з наведених вище норм матеріального права можна дійти висновку про важливість дотримання і неухильного виконання процедури державної реєстрації виключно на підставі вимог закону, оскільки невиконання суб`єктом влади вимог законодавства призводить до незаконність всієї процедури державної реєстрації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій справі ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2017 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2017 року і не скасоване, за ним визнано право власності на квартиру загальною площею 28,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Тому вважав, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузори А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62203461 від 10 грудня 2021 року, яким за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано право комунальної власності на цю ж саму квартиру, є протиправним та підлягає скасуванню, а його право власності - поновленню.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки оспорюване рішення державного реєстратора було прийнято з дотриманням вимог Закону № 1952-IV, на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року, і підстави для відмови в державній реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради були відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі № 755/12071/18 було відмовлено в задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до нього про витребування майна з чужого незаконного володіння і вказаним рішенням суду не припинено його право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , є неспроможними, оскільки не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо правомірності проведення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на спірне нерухоме майно.

Крім того, аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є добросовісним набувачем та законним володільцем спірного майна, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються обставинами, встановленими судовими рішеннями у вищевказаній справі № 755/12071/18, з яких вбачається неправомірність державної реєстрації права власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 та, відповідно, всіх подальших правочинів щодо відчуження цієї квартири.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15 (провадження № 61-17779св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17, в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. М. Осіян

Судді: О. В. Білоконь

В. В. Шипович