Справа № 203/6130/23
Провадження № 2/0203/322/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю представників позивача - Зубрева В.О., ОСОБА_1

представників відповідачів - Кучер Л.А., Дерновського М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що протягом 2022 року відносно нього працівниками Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області було складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, один протокол за ч.2 ст.130 КУпАП та постанову за ч.4 ст.126 КУпАП. В подальшому всі справи за протоколами про адміністративне правопорушення було закрито, а постанову за ч.4 ст.126 КУпАП було скасовано рішенням суду.

Також позивач зазначив, що внаслідок незаконних дій працівників поліції, безпідставного та необгрунтованого складання відносно нього протоколів та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, йому було завдано моральну шкоду, яка у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню. Моральна шкода полягає в тому, що незаконні дії працівників поліції, спрямовані на безпідставне притягнення його до адміністративної відповідальності, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки він вже не міг спокійно та безперешкодно пересуватись автомобілем та перебував у постійному стресі через неодноразові безпідставні складання протоколів. Це потребувало фактичної зміни сталих звичок та планування життя із більш активним використанням інших засобів пересування, внаслідок чого тривалість подолання ним відстаней збільшилась. Крім того, в нього проявились негативні наслідки морального характеру, оскільки з`явилось стійке відчуття, що працівниками поліції постійно здійснюється його незаконне переслідування, що в свою чергу викликало постійне відчуття тривоги за власне життя та здоров`я. Порушення його прав незаконними діями працівників поліції відбувалось неодноразово, протягом стислого періоду часу, що вселило у нього постійне хвилювання щодо можливості в будь-який момент часу повторення таких порушень. Внаслідок таких дій він відчуває себе безправним, безсилим перед владою, яка не дотримується встановлених для неї правил, приниженим та морально подавленим, мав та має душевні страждання.

Потреба позивача у захисті своїх прав від незаконних дій працівників поліції, зумовила необхідність звернення до адвокатського бюро «Костянтина Потапова «ЛЕГІС ЮНІОН» за отриманням професійної правничої допомоги у справах про адміністративні правопорушення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь у рахунок компенсації моральної шкоди 250000 грн. (по 50000 грн. за кожним фактом складання протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності), а також 60000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на позов представник Департаменту патрульної поліції просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що наявність у позивача ознак сп`яніння, про що зазначено у відповідних рапортах та протоколах про адміністративне правопорушення, зумовило виникнення у поліцейських обов`язків щодо проведення огляду на стан сп`яніння у встановленому порядку. При цьому, відповідно до норм діючого законодавства, повноваження поліцейських щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення та надіслання його на розгляд суду, є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією у повноваженого органу. Протокол є одним із можливих доказів по справі про адміністративне правопорушення та поряд з іншими доказами призначений для встановлення дійсних обставин справи судом. Таким чином, складання протоколів про адміністративні правопорушення за ст.130 КУпАП працівники поліції здійснювали в межах своєї компетенції, а розгляд справи про адміністративне правопорушення вже здійснювався судом, зокрема, на підставі даних, зазначених в протоколах. Працівники поліції лише оформлювали матеріали про адміністративні правопорушення. Притягнення до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП не відноситься до їх компетенції. В даному випадку позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки справи відносно нього було закрито. Під час оформлення матеріалів працівники поліції діяли в межах наданих повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством. Відносно позивача було вчинено певні процесуальні дії, спрямовані на фіксацію ознак адміністративного правопорушення та збір доказів. Тому, такі дії не можуть бути розцінені як неправомірні чи протиправні. Позивачем не було надано аргументованих доказів заподіяння йому моральної шкоди, її розміру, причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб і заподіянням шкоди. На наявні між сторонами правовідносини не можуть бути розповсюджені положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки поліцейські, діями яких позивачу нібито заподіяно шкоду, не є посадовими особами будь-якого з таких органів та їх дії не пов`язані з оперативно-розшуковою діяльністю, здійсненням досудового розслідування або виконанням завдань та функцій прокуратури чи суду. Крім того, враховуючи обставини справи, принципи розумності та справедливості, відповідач вважав, що скасування протоколів про притягнення до адміністративної відповідальності, є достатньою справедливою сатисфакцією та повністю забезпечує нівелювання наслідків складання таких протоколів. Також представник відповідача зазначив, що питання щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 60000 грн. повинно було вирішуватись під час прийняття судом рішення по відповідній справі, в межах якої понесено такі витрати. При цьому, позивачем не було надано суду розрахунку вартості послуг, витраченого адвокатом часу на вчинення тієї чи іншої дії, щодо прийняття позивачем наданих адвокатом послуг та їх оплати.

У відповіді на відзив представник позивача вважав заперечення відповідача безпідставними, оскільки працівники поліції мають право складати протокол про адміністративне правопорушення за наявності достатніх законних підстав. Проте, провадження у справах про адміністративні правопорушення були закриті на підставі ст.247 КУпАП за відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Вказане свідчить, що доведеність підстав складання протоколу про адміністративне правопорушення (що фактично є оформленням звинувачення особи) свого підтвердження не знайшли, а тому посилання на правомірність дій поліцейських в даному випадку є безпідставним. Також вважав безпідставними посилання представника відповідача на те, що дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не розповсюджується на працівників патрульної поліції, а також на відсутність підстав для компенсації моральної шкоди, з огляду на норми ст.56 Конституції України та п.4 ч.1 ст.2 вказаного вище Закону, а також практику Верховного суду у справах за аналогічними правовідносинами. В частині заперечень проти позовних вимог щодо компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача зазначив, що КУпАП на відміну від Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» такого механізму не передбачено. Необхідність звернутись за професійною правничою допомогою виникла у позивача саме через необгрунтовані дії працівників поліції для захисту своїх прав під час судового розгляду справ про адміністративні правопорушення. В частині ненадання доказів щодо фактичного понесення витрат, посилався на практику Верховного Суду щодо застосування положень ч.1 ст.137 ЦПК України, відповідно до якої відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу незалежно від того, чи їх вже було сплачено особою, чи тільки має бути сплачено.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.10.2023 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою від 14.12.2023 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено останню до розгляду по суті.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому, а також відповіді на відзив підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав, наведених у відзиві.

Представник іншого відповідача Державної казначейської служби України, в судовому засіданні також просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підтримавши позицію представника Департаменту патрульної поліції, викладені у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені сторонами в поданих заявах по суті справи, а також дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2022 року (справа №204/8778/22), яка набрала законної сили, було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.130 КУпАП, на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутності складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова була мотивована тим, що до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено достатніх доказів вчинення ОСОБА_2 дій, зазначених в протоколі.

Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2023 року (справа №203/4789/22), яка набрала законної сили, було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.130 КУпАП, на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутності події та складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова була мотивована тим, що до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено достатніх доказів вчинення ОСОБА_2 дій, зазначених в протоколі.

Постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.05.2023 року (справа №199/8148/22), яка набрала законної сили, було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.2 ст.130 КУпАП, на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутності події та складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова була мотивована тим, що до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено достатніх доказів вини ОСОБА_2 , а також наявність судового рішення у іншій справі, згідно якого ОСОБА_2 було визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, що виключало підстави для кваліфікації його дій за ч.2 ст.130 КУпАП.

Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2022 року (справа №203/2248/22), ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. та позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.11.2022 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано постанову Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2022 року та постановлено нову, якою ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення. Вказана постанова мотивована тим, що в ході розгляду справи з`ясовано, що матеріали справи не містять відомостей про те, що працівники поліції пропонували ОСОБА_2 провести відповідний огляд у закладі охорони здоров`я, відсутнє відповідне письмове направлення. З переглянутого судом відеозапису не вбачається наявність у ОСОБА_2 ознак сп`яніння, вказаних в рапорті працівника поліції та протоколі про адміністративне правопорушення.

Крім того, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.01.2023 року у адміністративній справі №932/6061/22, було задоволено позов ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області та скасовано постанову серії ЕАР №5984981 від 06.10.2022 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 20400 грн., із закриттям провадження по справі. Вказане рішення суду мотивовано тим, що оскаржувана постанова від 06.10.2022 року була винесена передчасно, за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили, відповідного до якого ОСОБА_2 було позбавлено права керування транспортними засобами, що виключало можливість його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП.

У всіх вказаних випадках протоколи про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП складались та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП виносилась працівниками патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 932/3602/22 (провадження №61-7598св23) за позовом особи до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, держава Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, внаслідок незаконного складання протоколів про адміністративне правопорушення, зроблено наступний правовий висновок.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 ч.1 ст.2 вказаного вище Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України та ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі №640/16169/17 (провадження №61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173,185 КУпАП, є помилковими.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №686/16847/17 (провадження №61-11590св18), від 01.07.2020 року у справі №347/1977/17 (провадження №61-10582св18), від 22.07.2020 року у справі №303/7352/18 (провадження №61-20524св19), від 02.09.2020 року у справі №591/1001/17 (провадження №61-39927св18), від 09.06.2021 року у справі №726/837/20 (провадження №61-2647св21), від 29.09.2021 року у справі №166/1222/20 (провадження №61-9003св21), від 26.01.2022 року у справі №953/6561/20 (провадження №61-922св21), від 07.09.2022 року у справі №289/2110/21 (провадження №61-5136св22), від 14.12.2022 року у справі №201/7848/21 (провадження №61-5118св22), та інших.

Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З огляду на викладене, апеляційний суд, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), дійшов обґрунтованого висновку, що закриття справ про адміністративне правопорушення через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно; позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди таким переслідуванням, яка полягає у приниженні його честі, гідності, моральних переживаннях, які викликані відсутністю справедливого провадження при порушенні питання про складання протоколів про адміністративні правопорушення одразу за декількома статтями КУпАП, що потребувало встановлення справедливості, доведення його невинуватості.

Суд враховує, що складання працівниками патрульної поліції відносно позивача чотирьох протоколів про адміністративні правопорушення за ч.ч.1,2 ст.130 КУпАП, за наслідками розгляду яких судом було прийнято рішення про закриття провадження по справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутності в діях позивача події та/або складу вказаних адміністративних правопорушень, а також винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП, яка була скасована рішенням суду, з огляду на підстави закриття проваджень справ про адміністративні правопорушення та підстави скасування постанови, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказані провадження (фіксація правопорушень, збір доказів, складання протоколів, винесення постанови та інше) і такими діяннями позивачу завдано моральної шкоди, якої, крім того, здійснюється незалежно від вини.

З огляду на це, суд вважає доведеним, що таким неодноразовим переслідуванням, позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності, моральних переживаннях, які викликані відсутністю справедливого провадження при порушенні питання про складання протоколів про адміністративні правопорушення та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, що потребувало у нього тривалого встановлення справедливості, доведення його невинуватості в суді попри таку презумпцію, що в своїй сукупності порушило нормальні життєві стосунки, зумовила необхідність пошуку адвоката для захисту його прав в суді з розгляду відповідних справ, потягли для позивача наслідки щодо реалізації та обстоювання в судовому порядку своїх прав.

Зазначене узгоджується і з висновками, висловленими Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.01.2022 року у справі №953/6561/20 провадження №61-922св21, а також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19.10.2022 року у справі №465/6045/20 та від 06.03.2023 року у справі № 607/22802/21.

Також суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, №68490/01, § 62).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) зазначено, що розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен проводити до її безпідставного збагачення.

Суд вважає, що позивачем належним чином не обгрунтовано та не доведено заявлений до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 250000 грн. Тому, виходячи з фактичних обставин справи, наданих доказів, принципів справедливості та розумності, вважає за необхідне частково задовольнити вказані вимоги, стягнувши на користь позивача з Державного бюджету України у рахунок компенсації моральної шкоди 20000 грн. (по 4000 грн. за кожним із п`яти фактів незаконного переслідування), що буде достатнім для встановлення сатисфакції порівняно з незаконними діями співробітників поліції та понесеною позивачем шкодою внаслідок таких дій.

В частині заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 60000 грн., понесених позивачем під час розгляду справ про адміністративні правопорушення №204/8778/22№203/4789/22), №199/8148/22, №203/2248/22, суд враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду вказаних справ в суді інтереси ОСОБА_2 представляв адвокат Неруш О.В.

10.10.2022 року між адвокатським бюро «Костянтина Потапова «ЛЕГІС ЮНІОН» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання професійної правничої допомоги №1010/22-АП, згідно п.1.1 якого було передбачено надання професійної правничої допомоги клієнту із захисту, представництва в будь-яких справах про адміністративні правопорушення, на будь-якій стадії притягнення до адміністративної відповідальності, у похідних від справ про адміністративні правопорушення процесах та процедурах, надати інші види правничої допомоги, а клієнт зобов`язався оплатити надання правничої допомоги та витрати, необхідні для виконання даного договору.

Пунктами 4.1, 4.2 вказаного договору було встановлено, що за надання правничої допомоги згідно даного договору клієнт виплачує бюро гонорар за домовленістю сторін.

Із метою визначення розміру гонорару за надану правничу допомогу виконавцем складається акт здачі-приймання професійної правничої допомоги, у якому зазначається надана правнича допомога, витрачений виконавцем на надання правничої допомоги час та сума оплати. Зазначений акт підписується сторонами даного договору.

11.10.2022 року між адвокатським бюро «Костянтина Потапова «ЛЕГІС ЮНІОН» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору №1010/22-АП від 10.10.2022 року, якою внесено зміни до вказаного договору. Зокрема, п.4.1 договору викладено в наступній редакції, відповідно до якої за надання правничої допомоги згідно даного договору клієнт виплачує бюро гонорар у розмірі 15000 грн. у кожній справі про адміністративні правопорушення, зокрема, але не виключно, у справі про притягнення клієнта до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП.

Відповідно до договору №1010/22-ЗА від 10.10.2022 року про залучення адвоката до виконання укладеного договору, захист прав клієнта за договором №1010/22-АП від 10.10.2022 року адвокатським бюро було доручено адвокату Неруш О.В.

11.09.2023 року між адвокатським бюро «Костянтина Потапова «ЛЕГІС ЮНІОН» та ОСОБА_2 складено та підписано акт здачі-прийняття професійної правничої допомоги за договором №1010/22-АП від 10.10.2022 року, відповідно до якого вартість наданих за договором послуг була визначена в сумі 60000 грн., (по 15000 грн. за надання правової допомоги у кожній із зазначених вище чотирьох справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.130 КУпАП).

Відповідних до правових висновків, наведених у зазначеній вище постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 932/3602/22 (провадження №61-7598св23) за змістом ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Отже, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст.137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст.59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року №13-рп/2000 та від 30.09.2009 року №23-рп/2009.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі №303/3973/17 (провадження №61-12505св19), від 07.07.2021 року у справі №335/10173/19 (провадження №61-5223св21), від 09.06.2022 року у справі №759/2952/20 (провадження №61-16694св21), від 08.11.2023 року у справі №539/2673/21 (провадження №61-9750св 23).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09.11.2022 року у справі №461/422/21 (провадження №61-8158св22).

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20), вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що позивачем на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не надано належних доказів, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Посилання апеляційного суду на те, що до правовідносин про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи про адміністративні правопорушення, не застосовуються положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є помилковими та такими, що суперечать усталеній практиці Верховного Суду, проте не впливають на правильність вирішення спору в цій частині, оскільки апеляційний суд відмовив у їх задоволенні за недоведеністю.

Таким чином, понесення витрат на правову допомогу та розмір цих витрат входить до предмету доказування.

Суд враховує, що наданий позивачем акт від 11.09.2023 року між ним та адвокатським бюро «Костянтина Потапова «ЛЕГІС ЮНІОН» здачі-прийняття професійної правничої допомоги за договором №1010/22-АП від 10.10.2022 року, згідно якого вартість наданих за договором послуг була визначена в сумі 60000 грн., (по 15000 грн. за надання правової допомоги у кожній із чотирьох справ про адміністративні правопорушення), не містить відомостей щодо виду фактично наданих послуг, витраченого часу, інших складових наданої правничої допомоги та в цій частині не відповідає умовам п.4.2 договору №1010/22-АП від 10.10.2022 року.

Крім того, суд вважає безпідставними доводи сторони позивача з посиланням на положення ст.137 ЦПК України, відповідно до якої відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу незалежно від того, чи їх вже було сплачено особою, чи тільки має бути сплачено, оскільки вказані витрати заявлено, як понесені під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, що розглядались в порядку КУпАП.

До того як зазначено у висновках, наведених у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі №932/3602/22 (провадження №61-7598св23), визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст.137 ЦПК України.

Пунктом 4 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Тобто відшкодуванню підлягають фактично понесені (сплачені) особою витрати на правову допомогу.

Разом з тим, до позовної заяви та під час подальшого розгляду справи позивачем суду не представлено доказів, які б підтверджували сплату ним коштів за правову допомогу в сумі 60000 грн. за договором №1010/22-АП від 10.10.2022 року.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині за їх недоведеністю належними та достатніми доказами.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, а також враховуючи, що судовий збір за подання даного позову не справляється в силу п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави.

Питання про розподіл судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу в рамках даної цивільної справи судом не вирішується, в зв`язку із подачею представником позивача заяви про надання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.23,1173,1174,1176 ЦК України, ст.ст.1,2,3,4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,137,141,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок компенсації моральної шкоди 20000 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Судові витрати понесені в зв`язку із розглядом справи, компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29 лютого 2024 року.

Суддя С.Ю. Казак