ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/280/24 Справа № 184/1612/22 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Гладиш К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №184/1612/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» про зміну формулювання причини звільнення,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт»,

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року,

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зміну формулювання причини звільнення.

В обґрунтування позову зазначив, що 04 червня 2015 року він був прийнятий на посаду директора Заваллівської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» та проживав у службовій квартирі по АДРЕСА_1 , оскільки господарська діяльність філії товариства здійснюється у смт. Завалля.

Зазначив, що його батьки проживають у м. Покров Дніпропетровської області.

Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в країні введено воєнний стан, який триває і наразі. Місто Покров Дніпропетровської області в якому проживають батьки позивача, знаходиться поруч з м. Нікополем Дніпропетровської області, який постійно знаходиться під ракетними обстрілами.

У зв`язку з тим, що його батьки потребують додаткового догляду та допомоги, ним було прийнято рішення переїхати на нове місце проживання до батьків.

21 вересня 2022 року позивач письмово звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з 21 вересня 2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання.

В день звільнення позивач отримав наказ відповідача від 21 вересня 2022 року № 9-ок «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 , директора філії ТОВ «ЗГ» з зазначенням підстави звільнення п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків. В подальшому, на нову адресу місця проживання позивача була направлена трудова книжка, яка містить аналогічний запис, що і в наказі відповідача від 21 вересня 2022 року № 9-ок.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив його права, просив суд визнати формулювання причини його звільнення за порушення трудових обов`язків керівника філії в порядку п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України не вірним та зобов`язати ТОВ «Заваллівський графіт» змінити в трудовій книжці ОСОБА_1 , формулювання причини звільнення з роботи з п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України на підставі заяви про звільнення від 21 вересня 2022 року шляхом внесення відповідного запису до трудової книжки та стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за порушення трудових обов`язків керівника філії в порядку п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України не вірним та зобов`язано ТОВ «Заваллівський графіт» змінити в трудовій книжці ОСОБА_1 формулювання причини звільнення з роботи з п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України на підставі заяви про звільнення від 21 вересня 2022 року шляхом внесення відповідного запису до трудової книжки. Стягнуто з ТОВ «Заваллівський графіт» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 992,40 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Заваллівський графіт», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що повноваження позивача, як директора Заваллівської філії ТОВ «Заваллівський графіт», передбачили пошук постачальників товару для використання їх у подальшому у господарській діяльності відповідача. Внаслідок суттєвого підвищення витрат підприємства при виробництві власної продукції, погіршення якості продукції та зменшення ресурсу розхідних матеріалів, відповідач наказом № 04-2022 від 13 вересня 2022 року створив комісію для проведення службового розслідування причин прийняття на виробництво продукції неналежної якості.

Комісія, за результатами проведеного службового розслідування, прийшла до висновку (Акт від 21 вересня 2022 року), що позивач, використовуючи службове становище, всупереч інтересам підприємства, вступивши в зговір з директором постачальника, який має дружні стосунки з шкільної парти, зробили підміну товару з отриманням шахрайським шляхом прибутку для компанії постачальника продукції та особисто для себе.

Також, комісією встановлено закупівлю чавунних куль молольних замість сталевих та закупівлю біг-бегів неналежної якості, що призвели до підвищення витрат підприємства при виробництві власної продукції, погіршення якості продукції та зменшення ресурсу розхідних матеріалів.

Зауважує, що допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили обставини встановлені комісією, які зазначені в Акті від 21 вересня 2022 року.

Наполягає на тому, що вимога позивача про зміну формулювання причини звільнення є безпідставною, оскільки відповідач, відповідно до ч.1 п.1 ст. 41 КЗпП України, за результатами розслідування та у відповідності до діючого трудового законодавства прийняв наказ № 9-ок від 21 вересня 2022 року про звільнення з роботи позивача, директора філії ТОВ «Заваллівський графіт» з 28 грудня 2022 року в зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків керівника філії.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду Василега А.П., який діє в інтересах відповідача ТОВ «Заваллівський графіт», доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача та позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Заваллівський графіт» підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Наказу ТОВ «Заваллівський графіт» № 5 о-к від 04 червня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора Заваллівської філії ТОВ «Заваллівський графіт», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с.86).

Батьки позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживають в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.90).

У зв`язку з тим, що батьки позивача потребують додаткового догляду та допомоги, позивач 21 вересня 2022 року письмово звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з 21 вересня 2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання (а.с.87).

Наказом ТОВ «Заваллівський графіт» від 21 вересня 2022 року № 9-ок «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 , директора філії ТОВ «ЗГ» позивача звільнено з зазначенням підстави звільнення п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків (а.с.113).

Також судом встановлено, що наказом № 04-2022 від 13 вересня 2022 року створено комісію для проведення службового розслідування причин прийняття на виробництво продукції неналежної якості. Комісія, за результатами проведеного службового розслідування, прийшла до висновку (Акт від 21 вересня 2022 року), що позивач, використовуючи службове становище, всупереч інтересам підприємства, зробив підміну товару з отриманням шахрайським шляхом прибутку для компанії постачальника продукції та особисто для себе.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначав, що при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися, тому відповідач не мав права звільняти позивача за п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки відповідач не вправі розірвати трудовий договір з інших підстав, аніж визначені працівником (лише відмовити у його розірванні). Також посилався на те, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки їх суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права за наступних підстав.

За змістом ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як наголошує ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на відпочинок, відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Згідно зі ст.2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 , пред`являючи до відповідача позов про зміну формулювання причини звільнення, посилався на те, що відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив його права, оскільки ним було подано відповідачу заяву про звільнення за п.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку з тим, що його батьки, які потребують додаткового догляду та допомоги, проживають у м. Покров Дніпропетровської області, яке знаходиться поруч з м. Нікополем Дніпропетровської області, який постійно знаходиться під ракетними обстрілами. Однак позивача було звільнено за п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з грубим порушенням ним трудових обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідач, як роботодавець, звільняючи позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, не пов`язував це зі звільненням за власним бажанням, що зумовлено неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання) на підставі частини першої статті 38 КЗпП України і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення, тобто відсутня згода іншої сторони трудових відносин на звільнення за цією підставою.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Задоволення позову про зміну формулювання причин звільнення буде свідчити про порушення положень статті 235 КЗпП України, оскільки буде змінено не формулювання причини звільнення позивача, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України (у зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків)» на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України (за власним бажанням, що зумовлено неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання)».

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі. Таких позовних вимог позивач не заявляв.

Вказаний висновок колегії суддів повністю узгоджується із сталою судовою практикою Верховного Суду, сформованою у постанові від 22 червня 2022 року, у справі № 681/1629/18, провадження № 61-2229св22, поставної від 03 серпня 2022 року у справі № 757/25819/20-ц, провадження № 61-4105св21, постанові від 06 грудня 2023 року, у справі № 757/35715/19, провадження № 61-14388св21

На зазначене суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушенням норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 1 488,60 гривень. (а.с. 152)

З урахуванням задоволення вимог апеляційної скарги відповідача з позивача на користь відповідача у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягає стягненню 1 488,60 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» про зміну формулювання причини звільнення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488, 60 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста