КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8700/13 Головуючий у 1 інстанції Клочко І.В.
Провадження №22-ц/824/809/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїни

28 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_1 ), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м. Києві ради», про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування майном, -

УСТАНОВИВ:

У травні 2013 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування майном, посилаючись на те, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі до 12 жовтня 2012 р.

Від подружнього життя у сторін народився син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторони по справі взяли участь у програмі фінансово-кредитної підтримки молодих сімей, відповідно до Положення про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18.1.2004р. та в рамках даної програми отримали довготерміновий іпотечний кредит у ВАТ КБ «Хрещатик» на будівництво квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач вважає квартиру особистою приватною власністю на тій підставі, що Свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане саме на його ім`я.

Позивачка ОСОБА_2 зазначала, що така позиція відповідача порушує її права, а тому звернулась до суду з позовом, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй ізольовану кімнату більшої площі, а ОСОБА_3 виділити у користування ізольовану кімнату меншої житлової площі. Коридор, кухню, туалет та ванну кімнату залишити у спільному користуванні.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 з правом відкриття окремих особових рахунків на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Виділено в користування ОСОБА_2 кімнату площею 17,25 кв.м, а ОСОБА_3 кімнату площею 12,25 кв.м - без зміни часток у праві власності. Кухню, коридор, туалет та ванну кімнату залишено у спільному користуванні. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 555,71 грн.

07.10.2020 року, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, особа, що не брала участі у справі - ОСОБА_4 , оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на те, що вказане рішення суду є незаконним, несправедливим, та таким, що порушує її права та права сина відповідача - ОСОБА_1 , просила заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року у цивільній справ за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у місті Києві ради» про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування майном - закрито з тих підстав, що судом апеляційної інстанції не встановлено вирішення оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 .

Під час перебування даної цивільної справи на розгляді в Київському апеляційному суді за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 подав заяву про залучення його до участі у розгляді справи у якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.240-246, т.1).

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року вказане клопотання ОСОБА_1 було задоволено й залучено останнього до участі у розгляді справи в якості правонаступника ОСОБА_3 (а.с.141-142, т.2).

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - Фадєєва Н.І. подала заяву про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року, проте ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року вказану заяву було повернуто заявнику.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м. Києві ради» про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування майном. Апеляційну скаргу повернуто скаржнику.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 є правонаступником померлого відповідача ОСОБА_3 , тому, керуючись статтею 55 ЦПК України, усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Таким чином, ОСОБА_1 має дотримуватись процедури оскарження заочного рішення як для відповідача по справі.

19.08.2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фадеєва Н.І. подала до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Фадеєвої Н.І. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення з тих підстав, що доказів поважності неявки відповідача до суду під час розгляду даної справи, заявником не надано, а твердження, на які посилається заявник у поданій ним заяві про скасування заочного рішення, виникли вже після ухвалення рішення судом і вони не спростовують встановлених обставин у справі на час її розгляду та ухвалення рішення.

08 жовтня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фадеєва Н.І. направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року, посилаючись на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що вказаним судовим рішенням порушено права правонаступника відповідача по справі ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , - сина ОСОБА_1 .

Вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції невірно встановив правовий режим спільного майна на спірну квартиру та не врахував, що позивачка ОСОБА_2 жодної участі у сплаті погашення кредиту, за рахунок якого було інвестовано спірну квартиру, не приймала. Перший внесок за квартиру в сумі 25 000,00 грн дала рідна сестра відповідача - ОСОБА_4 , а в подальшому кредит погашав сам відповідач.

З 2011 року ОСОБА_3 став інвалідом ІІ групи і 21.09.2011 йому була призначена пенсія.

В подальшому, згідно рішення суду від 20.06.2012 року зі ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_1 , які стягувалися з його пенсії. У зв`язку із цим ОСОБА_4 допомагала брату та кредит погашала сама, хоча усі квитанції виписувались на брата. Позивачка по справі не утримувала неповнолітнього сина, тому син проживав з батьком і бабусею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року ОСОБА_3 звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 та стягнуто зі ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6 до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Станом на 20.05.2021 року ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 224 802,62 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач ОСОБА_3 помер.

Позивачка сином не опікувалася, кошти на його утримання не надавала, тому утриманням неповнолітнього ОСОБА_6 займались сестра та мати померлого відповідача. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 проживає разом із тіткою у спірній квартирі, в якій ОСОБА_7 була зареєстрована братом ще у 2015 році.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що на момент поділу квартири кредит не був погашений та сплачено лише 12,264% кредитної заборгованості (31777,00 грн). Відповідно, частка позивачки у придбанні квартири на момент припинення шлюбу складає 15889,00 грн, що відповідає 6,132%.

Таким чином, частку позивачки можна вважати незначною та такою, що не підлягає виділу в натурі.

Після смерті брата ОСОБА_4 була змушена сплатити повністю кредит у сумі 141 128,76 грн.

Апелянт вважає, що ухвалюючи рішення у даній справі суд повинен був встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалось погашення спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов`язань за договором позики, однак цього не зробив, у зв`язку із чим дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 посилається на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідач по справі - ОСОБА_3 , в особі представника - ОСОБА_8 , був обізнаний про розгляд даної справи судом першої інстанції. Представник відповідача ОСОБА_8 09 жовтня 2013 року отримав копію повного тексту заочного рішення від 03 жовтня 2013 року Деснянського районного суду м. Києва, що підтверджується матеріалами справи.

Позивачка наголошує, що ОСОБА_3 не звертався із заявою про перегляд заочного рішення суду першої інстанції.

31 липня 2018 року згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 , достеменно знав про існування рішення від 03 жовтня 2013 року, що підтверджується його заявою про ознайомлення з матеріалами справи від 09.09.2020. Поряд із цим, із заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції звернувся лише 14 червня 2021 року та 19 серпня 2022 року, тобто з пропуском визначеного ч. 3 статті 284 ЦПК України процесуального строку.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення підлягала залишенню без розгляду.

Звертає увагу апеляційного суду також на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фадєєва Н.І., не містить доводів та посилань на докази, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого судового рішення.

Зауважує, що подання ОСОБА_3 та його правонаступником - ОСОБА_1 , зацікавленою особою ОСОБА_4 , від імені яких діяла і діє адвокат Фадєєва Н.І., заяв про перегляд заочного рішення, апеляційних скарг, слід розцінювати як зловживання процесуальними правами, тому як ними неодноразово вчинялись процесуальні дії, які прямо суперечать цивільному процесуальному законодавству та свідчать про намагання ухилитись від виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Позивачка також заперечує обставини, які покладені в основу апеляційної скарги та зазначає, що під час укладення ОСОБА_3 договорів, на підставі яких він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , він діяв як член подружжя, в інтересах сім'ї, на що інший член подружжя - ОСОБА_2 дала свою згоду, тож майно, набуте за час шлюбу, було спільною сумісною власністю подружжя.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів передачі ОСОБА_4 ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 25 000,00 грн (договорів дарування, позики, розписок про отримання коштів тощо).

Зазначає, що до апеляційної скарги також не додано інших належних та допустимих доказів на спростування встановленої судом першої інстанції презумпції спільної сумісної власності подружжя.

Решта наведених в апеляційній скарзі доводів, на думку позивача, не мають жодного відношення до предмету позову та не можуть бути взяті судом до уваги.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Старча А.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Апелянт ОСОБА_1 та його представники у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Згідно з вимогами ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, судова повістка - повідомлення про призначення судового засідання на 28.08.2024 року о 09 год. 30 хв. була направлена на офіційну електронну адресу представника ОСОБА_1 - адвоката Фадєєвої Н.І., що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції. (а.с. 211 том 4)

Відповідно до частини 5 статті 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Таким чином, ОСОБА_1 вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону оскаржуване заочне рішення відповідає.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по даній справі.

14 листопада 1997 року сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва від 14.11.1997 року (а.с.6 том І).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2012 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - розірвано (а.с.53 том І).

Від шлюбу сторони по справі мають неповнолітнього сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7 том І).

Відповідно до договору №076/06-100/28-38/1-07 від 16 травня 2007 року, ОСОБА_3 взяв участь у програмі фінансово-кредитної підтримки молодих сімей, відповідно до Положення про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких громадян на будівництво житла в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18.11.2004р. №570/1980 (а.с.8-10 том І).

Відповідно до п.1.3 Договору від 16.05.2007р., при укладанні договору ВАТ КБ «Хрещатик» на умовах Правил ФФБ закріплює за ОСОБА_3 обраний ним об`єкт інвестування, характеристики якого визначені у Свідоцтві про участь у ФФБ, яке є невід`ємною частиною цього договору (а.с.11 том І).

Відповідно до п. 1.7 Договору, об`єкт інвестування - квартира АДРЕСА_1 .

16 травня 2007 року між ВАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотечного кредиту, згідно якого Банк надає ОСОБА_3 довготерміновий іпотечний кредит в сумі 233247 грн. 31 для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 01 вересня 2034 року (а.с.12-14 том І).

Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору, кредит надається шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів за реквізитами Договору про участь у фонді фінансування будівництва №076/06-100/28-38/1-07 від 16 травня 2007 року.

Відповідно до договору поруки №37/07-38М-02 від 16 травня 2007 р., ОСОБА_2 зобов`язується перед ВАТ КБ «Хрещатик» нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_3 зобов`язань перед банком по погашенню кредиту, одержаного відповідно до Договору іпотечного кредиту №37/07-38М від 16.05.2007р. (а.с.15-16 том І).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.05.2008р., ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.17-18 том І).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. ст. 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, встановив, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 , а тому дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, виходячи з положень статті 385 ЦК України, суд першої інстанції вважав за можливе виділити позивачці ОСОБА_2 в користування кімнату жилою площею 17,25 кв.м., взявши до уваги, що в даній кімнаті вона буде проживати з неповнолітнім сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому права відповідача ОСОБА_3 , якому в користування виділяється кімната площею 12,25 кв.м., не будуть порушені. Коридор, кухня з балконом, туалет та ванна кімната залишені в загальному користуванні.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що Договір №076/06-100/28-38/1-07 від 16 травня 2007 року Про участь у Фонді фінансування будівництва виду А частини площі житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Хрещатик» в період перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Крім того, Договір іпотечного кредиту №37/07-38М, укладений між ВАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 16.05.2007 року, погоджено з поручителем, яким виступила позивачка ОСОБА_2 , уклавши з ВАТ «КБ «Хрещатик» договір поруки №37/37-38М-02.

Право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 29.05.2008 року на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ОСОБА_3 21 травня 2008 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на спірне нерухоме майно набуте подружжям за час шлюбу, а тому належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду даної справи судом першої інстанції), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 посилався на те, що кредит, отриманий для інвестування спірної квартири, погашається лише ним та його сестрою. Вважав, що до повного погашення кредиту квартира не підлягає поділу.

Поряд із цим, заперечуючи заявлені позовні вимоги, ні відповідач, ні його представник, не надали суду доказів на спростування висновків суду першої інстанції щодо поширення на спірне нерухоме майно правового режиму спільної сумісної власності.

Доводи відповідача про те, що позивачкою не вносились кошти на погашення кредитної заборгованості, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог про поділ майна подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна. Отже, спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Доводи представника відповідача щодо внесення ним коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань у даному випадку не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не був позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Аналогічні висновки зроблено у постанові КЦС ВС від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, виникли вже після ухвалення оскаржуваного рішення судом і вони не спростовують встановлених обставин у справі на час її розгляду та ухвалення рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29.08.2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А