ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 752/5230/13

провадження № 61-8093св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянув у порядку письмового позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у складі колегії суддів Слюсар Т. А.,Білич І. М., Коцюрби О. П.,

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним, припиненими правовідносини за кредитним договором, зняття заборону відчуження предмета іпотеки та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., у якому з урахуванням уточнення просив:

- визнати належно виконаним основне зобов`язання за кредитним договором від 10 лютого 2006 року № 28/л, укладеним між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»);

- визнати припиненими кредитний договір від 10 лютого 2006 року № 28/л, укладений між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк», іпотечний договір від 09 лютого 2006 року № 1497, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., за яким він передав в іпотеку на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення № 221 (в літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

- виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні записи про іпотеку та зняти заборону відчуження предмета іпотеки - нежитлового приміщення № 221 (в літ. А), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності та перебувало в іпотеці відповідно до іпотечного договору від 09 лютого 2006 року, з метою здійснення у подальшому державної реєстрації припинення обтяження.

Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2006 року між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого стало Акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - АТ «Сведбанк»), укладено кредитний договір № 28/л зі строком дії до 10 лютого 2011 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року він передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 3.3 кредитного договору він зобов`язався погасити заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 через касу банку. За умовами пункту 3.4 кредитного договору мав право достроково погасити заборгованість за кредитом.

Пунктом 8.1 іпотечного договору встановлено право іпотекодавця достроково виконати основне зобов`язання, а пунктом 7 цього ж договору встановлено, що при частковому виконанні іпотекодавцем основного зобов`язання іпотека, встановлена іпотечним договором, зберігається в повному обсязі, наступні іпотеки не допускаються.

23 квітня 2007 року він здійснив дострокове погашення заборгованості за кредитом, що підтверджується заявою про переказ готівки від 23 квітня 2007 року. 26 лютого 2013 року звернувся до АТ «Сведбанк» із заявою, в якій просив надати йому довідку про погашення кредиту, однак отримав відповідь, що станом на 27 листопада 2012 року має прострочену заборгованість, з чим він категорично не погоджується.

АТ «Сведбанк», не визнаючи факт погашення ним кредиту за договором № 28/л від 10 лютого 2006 року, з посиланням на необґрунтовану, неіснуючу заборгованість, позбавляє його права можливості зняти заборону на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня

2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване відсутністю підстав вважати, що позивач як позичальник за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року виконав основне зобов`язання, що могло б бути підставою для його припинення та задоволення похідних вимог.

Суд першої інстанції вказав, що за даними виписки за особовим рахунком № НОМЕР_2 за період з 03 лютого 2006 року по 28 листопада 2012 року позивач на виконання умов кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року отримав від кредитора грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що відновлюється, на загальну суму 271 559, 00 дол. США і на виконання своїх зобов`язань у цей же період часу позивач повернув банку 271 559,00 дол. США, що є підставою для висновку, що позивач на виконання своїх зобов`язань позичальника повернув кредитору грошові кошти в тій сумі, яка ним була отримана. Водночас доказів на підтвердження виконання позивачем обов`язку щодо сплати процентів за користування кредитом позивач суду не надав.

Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що він, внісши 23 квітня 2007 року через касу банку АКБ «ТАС-Комерцбанк» 200 000 доларів США, що складало еквівалент 1 010 000,00 грн, на рахунок № НОМЕР_2 , у такий спосіб виконав основне зобов`язання за цим же кредитним договором, що могло бути підставою для припинення кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року та іпотечного договору від 09 лютого 2006 року.

З цих підстав суд першої інстанції відмовив у задоволенні похідних позовних вимог ОСОБА_1 про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних записів про іпотеку та про зняття заборони відчуження предмета іпотеки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядав справу неодноразово.

28 червня 2022 року постановою Київського апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року залишено без змін.

16 листопада 2022 року постановою Верховного Суду частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначав, що при новому апеляційному розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін, зокрема, встановити, чи обліковується за позивачем кредитна заборгованість (за основним зобов`язанням, за процентами, пенею), якщо так, то в якому розмірі та за який період вона виникла, встановити, чи отримано позивачем кредит з урахуванням збільшення кредитної лінії з 70 000,00 дол. США до 200 000,00 дол. США, якщо так, то в якому розмірі, а також встановити, чи здійснював позивач повернення кредитних коштів відповідачу, якщо так, то за який період та в якому розмірі.

06 квітня 2023 року постановою Київського апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що у справі встановлено отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 200 000,00 дол. США згідно умов додаткової угоди № 1 від 22 вересня 2006 року до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року, а також внесення на рахунок АКБ «ТАС-Комерцбанк» (рахунок № НОМЕР_1 ) 200 000,00 дол. США згідно заяви на переказ готівки У088-52 від 23 квітня 2007 року.

Суд зазначав, що матеріали справи містять інший кредитний договір № 28/л від 10 лютого 2006 року, укладений між тими ж сторонами, у якому строк кредитування визначено з 03 березня 2006 року по 10 лютого 2011 року. В суді апеляційної інстанції представник позивача не надав переконливих пояснень щодо наявності двох кредитних договорів № 28/л від 10 лютого 2006 року з різними строками кредитування. Іпотечний договір, який позивач просить визнати припиненим, укладено 09 лютого 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 28/л від 09 лютого 2006 року. Проте кредитного договору від 09 лютого 2006 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання в повному обсязі та належним чином зобов`язання за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року зі строком кредитування з 10 лютого 2006 року по 10 лютого 2011 року. Внесення грошових коштів в сумі 200 000,00 дол. США, а також на погашення процентів в загальній сумі 12 635,00 дол. США не дає підстав уважати виконаним належним чином основне зобов`язання за вказаним кредитним договором, ураховуючи наявність іншого кредитного договору з таким же номером та від тієї ж дати, при цьому загальна сума внесених коштів є такою, що об`єктивно не відповідає сумі, яку позичальник мав би внести на рахунок банку за умови належного виконання зобов`язання із повернення кредитних коштів та сплати процентів у визначений договором строк.

Щодо іпотечного договору, який позивач просить визнати припиненим, такий укладено 09 лютого 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 28/л від 09 лютого 2006 року, проте такого кредитного договору позивачем не надано та відповідно не надано доказів на підтвердження виконання зобов`язання за таким договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 травня 2023 року ОСОБА_1 з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року (провадження № 61-7752св22) у цій справі дав вказівки для суду апеляційної інстанції, які необхідно було виконати при повторному розгляді, а саме надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін, зокрема, встановити, чи обліковується за позивачем кредитна заборгованість (за основним зобов`язанням, за процентами, пенею), якщо так, то в якому розмірі та за який період вона виникла, встановити, чи отримано позивачем кредит з урахуванням збільшення кредитної лінії з 70 000,00 дол. США до 200 000,00 дол. США, якщо так, то в якому розмірі, а також встановити, чи здійснював позивач повернення кредитних коштів відповідачу, якщо так, то за який період та в якому розмірі.

Суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без належного виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 757/34078/14-ц, згідно з якими висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги доводи банку про наявність у нього заборгованості за процентами за відсутності у матеріалах справи належних доказів, які підтверджують ці обставини, тобто не дослідив зібрані у справі докази. На підставі встановлених обставин про те, що заяву на видачу готівки від 28 серпня 2007 року № 147_1 на суму 200 000,00 дол. США він не підписував, суд не виснував, що вказані грошові кошти він не отримував та боргу внаслідок їх неповернення не має. Його заява від 23 червня 2009 року на адресу банку про надання відстрочки зі сплати тіла кредиту й зниження процентної ставки стосується іншого кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, відповідно до яких встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Станом на 23 квітня 2007 року він повністю повернув отриманий кредит із процентами; сплачені кошти зараховувалися першочергово на погашення процентів, а потім вже тіла кредиту, тому заборгованість зі сплати процентів не могла виникнути. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не вказав, чи існує в нього заборгованість за кредитним договором, якщо так, то в якому розмірі, за який період та якими складовими кредитного зобов`язання. Інший кредитний договір № 28/л від 10 лютого 2006 року, про який зазначає апеляційний суд, наданий ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у вигляді ксерокопії судовому експертові, не підписаний сторонами, у тому числі позичальником.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, за змістом яких за умови належного і повного виконання забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.

Позиція ТОВ «ФК «Вектор Плюс»

У відзивіна касаційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зазначає, що банк кредитував позичальника у вигляді поновлювальної кредитної лінії, позивач використав можливість отримання траншів кредиту протягом строку дії кредитного договору. Кошти він отримував у безготівковому вигляді. Під час повторного апеляційного розгляду справи позивач надав докази про погашення ним кредиту із порушенням процесуальних строків подання таких доказів та без вмотивування поважності причин їх неподання. Позивач пропустив строк звернення до суду, про що відповідачем заявлялося в окремій заяві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 лютого 2006 року до укладення основного договору між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року іпотекодавець передано в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно нежиле приміщення № 221 (в літ. А), яке знаходиться у АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 201).

10 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір № 28/л, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі 70 000,00 дол. США на строк з 10 лютого 2006 року по 10 лютого 2011 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки передбачені цим договором.

За умовами договору кредит надається лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, процентів за користування ним, пені за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв`язку із порушенням умов цього договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання.

Кредит надається банком у готівковій формі через касу банку на підставі заяви позичальника з урахуванням вартості і ліквідності майна, що передається позичальником в іпотеку банку (т. 1, а. с. 6-9).

Додатком № 1 до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року, що є невід`ємною частиною договору, встановлено графік погашення заборгованості, відповідно до якого дата погашення кредиту мала б вчинятися з 01 числа і по 10 число кожного місяця, також визначено розмір суми погашення заборгованості та залишок заборгованості за кредитом на кожен місяць (т. 1, а. с. 10-11).

Згідно з графіком погашення заборгованості, що є додатком до кредитного договору, щомісячний платіж до 10 числа мав складати суму в розмірі 1 892,00 дол. США, починаючи із 10 лютого 2008 року.

22 вересня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року, відповідно до якої пункти 1.1 та 3.1 кредитного договору викладено в новій редакції: «Банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі 200 000,00 дол. США, на строк до 10 лютого 2011 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором; позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_3 щомісяця через касу банку згідно додатку № 2, що є невід`ємною частиною даного договору, крім випадків, передбачених пунктами 3.8, 3.9, та 5.1.4 даного договору». Додаток № 1 до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року вважати таким, що втратив чинність (т. 1, а. с. 104).

Відповідно до додатку № 2 до договору № 28-л від 10 лютого 2006 року, з урахуванням внесених змін, ОСОБА_1 зобов`язався виконувати кредитне зобов`язання, починаючи з 10 лютого 2008 року до 10 січня 2011 року із щомісячним внесенням 5 405,00 дол. США, та остаточно 10 лютого 2011 року внести останній платіж у розмірі 5 420,00 дол. США (т. 2, а. с. 83, 84).

23 квітня 2007 року ОСОБА_1 вніс на рахунок АКБ «ТАС-Комерцбанк» 200 000,00 дол. США на погашення заборгованості за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до квитанцій про оплату нарахованих процентів згідно договору 28/л від 10 лютого 2006 року ОСОБА_1 в період з 10 липня 2006 року по 05 березня 2007 року сплатив проценти за користування кредитом на загальну суму 12 635,00 дол. США (т. 4, а. с. 101-107).

26 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся до банку та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» із заявою надати йому довідку про погашення кредиту за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року (т. 1, а. с. 14).

15 березня 2013 року банк на звернення ОСОБА_1 повідомив, що станом на 27 листопада 2012 року за зазначеним кредитним договором на балансі банку обліковувалася прострочена заборгованість, а також повідомило, що банк скористався своїм правом, передбаченим умовами кредитного договору, та відступив право вимоги за цим кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і з 28 листопада 2012 року права та обов`язки за кредитним договором перейшли до нового кредитора (т. 1, а. с. 15).

Відповідно до статуту Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Сведбанк», протокол № 54 від 29 квітня 2013 року, рішенням річних загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», яке виступило правонаступником за всіма правами та зобов`язаннями АТ «Сведбанк» (т. 1, а. с. 53-56).

28 листопада 2012 року між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до якого банк відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості за кредитними договорами та права вимоги за договорами забезпечення, укладеними з боржниками, відступаються банком фактору за цим договором на основі «як є», без надання будь-яких пов`язаних забезпечень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нараховувати в якості нового кредитора проценти, комісію, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі стосовно боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів зі сплати обов`язкових платежів, строк оплати яких не настав на дату підписання цього договору (т. 3, а. с. 51-96).

За витягом з реєстру заборгованостей боржників до договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладеного між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», товариство отримало право вимоги, в тому числі і за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року, позичальник ОСОБА_1 (т. 3, а. с. 98).

28 листопада 2012 року платіжними дорученнями № № 1, 2 ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило оплату за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року (без ПДВ) - 83 512 034,37 грн та 85 385 308,19 грн (т. 3, а. с. 99, 100).

Згідно з актом № 37 приймання-передачі документації за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, складеного 15 липня 2013 року, підтверджено передачу ПАТ «Омега Банк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» документації, в тому числі і щодо кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року (т. 3, а. с. 101-102).

28 листопада 2012 року між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до якого сторони домовилися, що разом із відступленням прав вимоги заборгованостей за кредитними договорами від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. Первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (т. 3, а. с. 47-48).

За даними витягу з додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року його предметом був, у тому числі, іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі 09 лютого 2006 року за № 1497 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. (т. 3, а. с. 49).

Згідно з виписками за особовим рахунком позичальника, наданих ТОВ «ФК «Вектор Плюс», позивачем внесено до банку в рахунок погашення заборгованості за кредитом 200 000,00 дол. США, проте 28 серпня 2007 року, як відображено в особовому рахунку, ОСОБА_1 повторно одержав кредит у межах зазначеного кредитного ліміту протягом дії договору в розмірі 200 000,00 дол. США строком до 10 лютого 2011 року та згідно із заявою на видачу готівки № 147_1 від 28 серпня 2007 року отримав указану суму позики (т.1, а. с. 104).

Згідно із даними витягу за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з 03 лютого 2006 року по 28 листопада 2012 року після внесення 23 квітня 2007 року коштів у розмірі 200 000,00 дол. США, позивач 28 серпня 2007 року отримав кредит у розмірі 200 000,00 дол. США і надалі в нього обліковується заборгованість, яка складає 471 559,00 дол. США (т. 1, а. с. 106-110).

Згідно із даними витягу за особовим рахунком № НОМЕР_4 за період з 11 вересня 2007 року по 28 листопада 2012 року у позивача обліковується заборгованість, яка складає 199 999,00 дол. США (т. 1, а. с. 111-113).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведеної у справі Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судово-почеркознавчої експертизи № 5657/5658/15-32 від 10 червня 2015 року у графі «Підпис отримувача» в оригіналі заяви на видачу готівки № 147_1 від 28 серпня 2007 року на суму 200 000,00 дол. США виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 3-6).

Аналогічного змісту висновок викладено експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи № 14/18-32/15/18-33/447/18-32 від 25 травня 2018 року (т. 2, а. с. 171-182).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та пунктом 4 частини другої цієї статті (конкретизована частина вказаної підстави оскарження пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керувався Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-ІV(далі - Закон про іпотеку), який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону про іпотеку, пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.

Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (абзац четвертий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV в редакції, чинній на момент звернення із позовом).

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) загальний правовий висновок про те, що після сплати боржником боргу в повному обсязі кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором та припиняється дія забезпечувальних договорів, застосовний до спірних правовідносин та не врахований судом апеляційної інстанції при вирішенні справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі № 711/4556/16-ц, яку розглядала Велика Палата Верховного Суду 27 березня 2019 року, встановлені обставини про те, що основне зобов`язання (зобов`язання за кредитним договором) припинилося у зв`язку з повним виконанням позичальником його обов`язків за цим договором перед банком. Верховний Суд виснував, що внаслідок повного виконання основного зобов`язання припиняється забезпечення його іпотекою, також припиняється обтяження земельної ділянки забороною її відчуження.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

При вирішенні справи суд має з`ясувати, у зв`язку із чим між сторонами виник спір та якими обставинами кожна із сторін конфлікту доводить обґрунтованість своєї позиції.

У цій справі до предмета доказування входять обставини про те, чи виконав ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором від 10 лютого 2006 року № 28/л.

Про обсяг предмета доказування зазначав Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року, якою справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін, зокрема, встановити, чи обліковується за позивачем кредитна заборгованість (за основним зобов`язанням, за процентами, пенею), якщо так, то в якому розмірі та за який період вона виникла, встановити, чи отримано позивачем кредит з урахуванням збільшення кредитної лінії з 70 000,00 дол. США до 200 000,00 дол. США, якщо так, то в якому розмірі, а також встановити, чи здійснював позивач повернення кредитних коштів відповідачу, якщо так, то за який період та в якому розмірі.

Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України, частини першої статті 417 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Про необхідність врахування судами наведених процесуальних положень вказано й у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 757/34078/14-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі та яку не врахував суд апеляційної інстанції.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без належного виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, не встановив, чи існує в позивача заборгованість за кредитним договором, у якому розмірі, за який період та за якими складовими кредитного зобов`язання.

Суди встановили, що 10 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір № 28/л, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі 70 000,00 дол. США на строк з 10 лютого 2006 року по 10 лютого 2011 року зі сплатою 16 % річних (пункти 1.1, 1.3 кредитного договору).

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору позичальник зобов`язувався погасити заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_3 щомісяця через касу банку згідно Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору.

Згідно з Додатком № 1 до кредитного договору щомісячний платіж до 10 числа мав складати суму в розмірі 1 892 дол. США, починаючи із 10 лютого 2008 року.

Тобто Додатком № 1 до кредитного договору розраховано повернення лише тіла кредиту та перший платіж на зменшення основної суми боргу мав бути внесений 10 лютого 2008 року.

Проценти за користування кредитом нараховувалися виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Проценти за користування кредитом нараховувалися банком щомісяця на дату їхньої сплати, відповідно до умов договору, за попередній місяць. Проценти за користування кредитом підлягали сплаті позичальником щомісяця в період з «01» по «10» число включно за попередній місяць та на момент повернення кредиту на рахунок відсотків № НОМЕР_3 через касу банку (пункти 3.2, 3.3 кредитного договору).

Тобто проценти позичальник мав сплачувати не за графіком повернення кредиту, визначеним Додатком № 1 до кредитного договору, а на підставі пунктів 1.1, 1.3, 3.2, 3.3 кредитного договору у розмірі 16 % річних щомісяця на суму залишку за кредитом.

22 вересня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року, відповідно до якої пункти 1.1 та 3.1 кредитного договору викладено в новій редакції: «Банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі 200 000,00 дол. США, на строк до 10 лютого 2011 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки передбачені цим договором; позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_3 щомісяця через касу банку згідно Додатку № 2, що є невід`ємною частиною даного договору, крім випадків, передбачених пунктами 3.8, 3.9, та 5.1.4 даного договору». Додаток № 1 до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року вважати таким, що втратив чинність (т. 1, а. с. 104).

Відповідно до Додатку № 2 до договору № 28-л від 10 лютого 2006 року, з урахуванням внесених змін, ОСОБА_1 мав виконувати кредитне зобов`язання, починаючи з 10 лютого 2008 року до 10 січня 2011 року із щомісячним внесенням 5 405,00 дол. США, та остаточно 10 лютого 2011 року внести останній платіж у розмірі 5 420,00 дол. США (т. 2, а. с. 83, 84).

Додаткова угода змінила лише розмір кредиту, проте порядок його погашення лишився незмінним.

Тобто Додатком № 2 до кредитного договору визначено розмір щомісячного погашення тіла кредиту з 10 лютого 2008 року, а проценти мали сплачуватися на суму залишку кредиту відповідно до пунктів 1.1, 1.3, 3.2, 3.3 кредитного договору.

У заяві на адресу банку про видачу довідки про погашення заборгованості від 26 лютого 2013 року (т. 1, а. с. 14) ОСОБА_1 визнав, що 22 вересня 2006 року отримав кредитні кошти у збільшеному до 200 000,00 дол. США розмірі.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався тим, що у цій справі є встановленим отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 200 000,00 дол. США згідно умов додаткової угоди № 1 від 22 вересня 2006 року до кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року.

Пунктом 3.7 кредитного договору визначено, що про свій намір достроково погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі (зі сплатою фактично нарахованих процентів) позичальник зобов`язується письмово повідомляти банк не менше ніж за 10 календарних днів до передбачуваної дати погашення. Порушення позичальником зазначеного зобов`язання надає банку право відмовити в прийомі платежу до моменту закінчення встановленого строку повідомлення.

Положеннями пунктів 7.1.2, 7.1.3 кредитного договору передбачено, що позичальник має право достроково погашати заборгованість за кредитом і вносити проценти за користування кредитом, а також достроково виконати свої зобов`язання за цим договором, шляхом повного погашення заборгованості за кредитом і сплати процентів за користування кредитом, комісії, штрафних санкцій.

Суди встановили, що 23 квітня 2007 року ОСОБА_1 вніс на рахунок АКБ «ТАС-Комерцбанк» 200 000,00 дол. США на погашення заборгованості за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до квитанцій про оплату нарахованих процентів згідно договору 28/л від 10 лютого 2006 року ОСОБА_1 в період з10 липня 2006 року по 05 березня 2007 року сплатив проценти за користування кредитом на загальну суму 12 635 дол. США (т. 4, а. с. 101-107).

Апеляційний суд зазначив, що внесення грошових коштів в сумі 200 000,00 дол. США, а також на погашення процентів в загальній сумі 12 635 дол. США не дає підстав уважати виконаним належним чином основне зобов`язання за вказаним кредитним договором, адже загальна сума внесених коштів є такою, що об`єктивно не відповідає сумі, яку позичальник мав би внести на рахунок банку за умови належного виконання зобов`язання із повернення кредитних коштів та сплати процентів у визначений договором строк.

Такі висновки апеляційного суду є припущенням, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

На виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року суд апеляційної інстанції не встановив розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року, зокрема, не вказав, який загальний розмір процентів за користування кредитом мав сплатити позичальник за період з 10 лютого 2006 року по 23 квітня 2007 року, враховуючи процентну ставку 16 % річних та збільшення 22 вересня 2006 року тіла кредиту із 70 000,00 до 200 000,00 дол. США.

Крім того, у відзиві на позовну заяву (т. 1, а. с. 102-103) відповідач зазначив, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором виникла у зв`язку з тим, що він після повернення 23 квітня 2007 року суми у розмірі 200 000,00 дол. США повторно одержав 28 серпня 2007 року кредит у такому ж розмірі.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведеної у справі Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судово-почеркознавчої експертизи № 5657/5658/15-32 від 10 червня 2015 року у графі «Підпис отримувача» в оригіналі заяви на видачу готівки № 147_1 від 28 серпня 2007 року на суму 200 000,00 дол. США виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 3-6).

Аналогічного змісту висновок викладено експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи № 14/18-32/15/18-33/447/18-32 від 25 травня 2018 року (т. 2, а. с.171-182).

На підставі експертних висновків апеляційний суд встановив, що 28 серпня 2007 року ОСОБА_1 повторно кредит не одержував, проте не врахував ці обставини щодо оцінки доводів відзиву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» стосовно підстави виникнення кредитної заборгованості у ОСОБА_1 .

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц (провадження № 14-424цс19), від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Сторони кредитного договору погодили строк кредитування до 10 лютого 2011 року, після настання цієї дати кредитодавець не міг нараховувати проценти за користування кредитом.

Крім того, кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Тобто щодо кожного чергового простроченого платежу позовна давність обчислюється окремо.

Із 2007 року після внесення ОСОБА_1 до каси банку 23 квітня 2007 року 200 000,00 дол. США кредитор не звертався до позивача із вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим недослідженим залишається питання як щодо правомірності нарахування кредитором процентів та неустойки після 10 лютого 2011 року, так і стосовно правової можливості (з урахуванням позовної давності) ТОВ «ФК «Вектор Плюс» заявити про повернення коштів за кредитним договором № 28/л від 10 лютого 2006 року у випадку наявності непогашеного боргу за ним.

Обставини належного виконання позичальником основного зобов`язання залишились апеляційним судом не з`ясовані, а докази на підтвердження / спростування таких обставин - не досліджені.

Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, відповідно до яких встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, на що обґрунтовано посилається заявник у касаційній скарзі.

Обтяження іпотечного майна не може існувати поза часом (безкінечно), адже відповідно до статті 17 Закону про іпотеку дія забезпечувального обтяження майна іпотекою обмежується певним терміном - вказівкою на подію, яка має неминуче настати(припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки, та інші).

Відповідно до частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договором іпотеки.

Як на підставу відмови у позові стосовно визнання припиненим іпотечного зобов`язання суд апеляційної інстанції додатково посилався на те, що матеріали справи містять інший кредитний договір № 28/л від 10 лютого 2006 року, укладений між тими ж сторонами, у якому строк кредитування визначено з 03 березня 2006 року по 10 лютого 2011 року; в суді апеляційної інстанції представник позивача не надав переконливих пояснень щодо наявності двох кредитних договорів № 28/л від 10 лютого 2006 року з різними строками кредитування; іпотечний договір, який позивач просить визнати припиненим, укладено 09 лютого 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 28/л від 09 лютого 2006 року; проте кредитного договору від 09 лютого 2006 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідач не обґрунтовував заперечення проти позову тим, що іпотекою нежитлового приміщення № 221 (в літ. А), яке знаходиться у АДРЕСА_2 забезпечено виконання іншого кредитного договору, крім договору кредиту № 28/л від 10 лютого 2006 року зі строком кредитування з 10 лютого 2006 року по 10 лютого 2011 року.

Апеляційний суд послався на існування іншого кредитного договору як на підставу продовження дії договору іпотеки 09 лютого 2006 року, тому вийшов за межі розгляду справи, предмета доказування та порушив принцип диспозитивності цивільного процесу.

Наявна у матеріалах справи копія кредитного договору № 28/л від 10 лютого 2006 року між тими ж сторонами, у якому строк кредитування визначено з 03 березня 2006 року по 10 лютого 2011 року (т. 2, а. с. 77-79), надавалася відповідачем для проведення експертних досліджень, тому апеляційний суд безпідставно поклав тягар спростування наявності такого кредитного договору на позивача.

Позивач просив визнати припиненими кредитний договір від 10 лютого 2006 року № 28/л, укладений між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк», іпотечний договір від 09 лютого 2006 року № 1497, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., за яким він передав в іпотеку на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення № 221 (в літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Співвідношення вказаних договорів як основного та забезпечувального відповідач не спростовував та на такі обставини не посилався.

Кредитний договір містить посилання на те, що його виконання забезпечено іпотекою нежитлового приміщення № 221 (в літ. А), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Також у пункті 1.1. кредитного договору вказано, що кредит надається лише після підписання іпотечного договору.

В іпотечному договорі визначено умови основного зобов`язання, що відповідають змісту кредитного договору від 10 лютого 2006 року № 28/л, проте зазначено датою укладення кредитного договору 09 лютого 2006 року.

Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Суд апеляційної інстанції не встановив дійсний зміст іпотечного договору відповідно до статті 213 ЦК України з урахуванням визнаних та неоспорених сторонами обставин і договірних положень, передчасно виснував про те, що іпотечний договір, який позивач просить визнати припиненим, укладено 09 лютого 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 28/л від 09 лютого 2006 року, якого сторонами до суду не надано.

Обсяг забезпечувального зобов`язання у справі та підставу його виникнення апеляційний суд не встановив, відповідні докази в цій частині не дослідив.

Доводи ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про те, що під час повторного апеляційного розгляду справи позивач надав докази про погашення ним кредиту із порушенням процесуальних строків подання таких доказів та без вмотивування поважності причин їх неподання, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається подання відповідних доказів позивачем за попереднього розгляду справи судом (т. 4, а. с. 101-107, 165-166).

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у поясненнях на касаційну скаргу зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду, про що відповідачем заявлялося в окремій заяві до суду першої інстанції (т. 4, а. с. 43).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Крім того, одним з відповідачів ОСОБА_1 зазначив ПАТ «Омега Банк» та не змінював склад відповідачів протягом розгляду справи судами з 2013 року.

Разом з тим, Національний банк України 06 липня 2015 року ухвалив рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Омега Банк», що є загальновідомою інформацією.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з частиною четвертою статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб України діяльність юридичної особи ПАТ «Омега Банк» припинено, що також є загальновідомою інформацією.

Належність ПАТ «Омега Банк» як співвідповідача у справі суди не з`ясували, тому такі обставини мають бути перевірені апеляційним судом за нового розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 757/34078/14-ц, не дослідив зібрані у справі докази, не встановив дійсний розмір боргу позичальника за кредитним договором, не перевірив обставини, які входять до предмета доказування у справі, та належність ПАТ «Омега Банк» як співвідповідача.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд касаційну скаргу задовольняє, а оскаржувану постанову апеляційного суду скасовує з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк