Справа № 446/2694/23 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І.
Провадження № 22-ц/811/914/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Де Віт Паскаль ОСОБА_1 адвоката Квак Вадима Васильовича на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року в складі судді Котормуса Т.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до Де Віт Паскаль Йоганнес про розірвання шлюбу, -

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Де Віт ОСОБА_3 , в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 01.10.2018 в місті Путтен Королівство Нідерланди, виписка з акту реєстрації шлюбу № 300122.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 01.10.2018 вона уклала шлюб з відповідачем, у якому у них народився син де Віт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність розуміння з його сторони, який має відносини з іншою жінкою. Вказує, що у них з відповідачем відсутнє почуття любові один до одного, вони проживають окремо. Це призвело до того, що перебування у шлюбі стало неможливим та суперечить її інтересам. Вважає, що подальше сумісне життя і збереження їх сім`ї є неможливими, що є підставою для розірвання їх шлюбу.

Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Де Віт ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено повністю.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 (громадянкою України), та Де Віт ОСОБА_5 (громадянином Нідерландів), який зареєстрований 01.10.2018 у м. Путтен, Нідерланди, реєстраційний номер шлюбу 300122.

Рішення суду оскаржив відповідач Де Віт ОСОБА_5 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Квак В.В. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що судом до правовідносин сторін помилково застосовано право України, в той час як мало бути застосовано право Нідерландів. Зокрема, покликається на ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», в якій зазначено, що припинення шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Вважає, що судом першої інстанції не встановлено останнє спільне місце проживання подружжя. В той час, як спільним місцем проживання до червня 2023 року були Нідерланди. Наведена обставина підтверджується довідками, належно перекладеними та завіреними нотаріально, які будуть долучені в процесі судового розгляду.

Окрім того вважає, що судом прийнято позовну заяву з порушенням територіальної підсудності. Згідно із положеннями ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Як зазначалось вище, відповідач проживає в Нідерландах.

Щодо суті спору, то зазначає, що сім`я може бути збережена, зважаючи на те, що сторони спільно проживають в Нідерландах. Збереження сім`ї буде відповідати інтересам дітей.

Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року та постановити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

В судовому засіданні 04 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги, додатково просив долучити до матеріалів справи Витяг з реєстру населення з оглядом попередніх адрес реєстрації відповідача Де Віт Паскаль Йоганнес та позивачки ОСОБА_2 . В судове засідання 20 серпня 2024 року представник ОСОБА_6 не прибув, не повідомив про причину неявки.

Позивачка ОСОБА_2 будучи повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи, в судові засідання не прибули, 09 квітня 2024 року подала відзив на апеляційну скаргу, в якому висловила свої заперечення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 01.10.2018 в місті Путтен Королівство Нідерланди зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та де Віт Паскалем Йоганнесом, що стверджується легалізованою та перекладеною на українську мову випискою з акту реєстрації шлюбу № 300122 (а.с.15).

У шлюбі в сторін народився син де Віт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження від 20.09.2018, яке легалізовано та перекладено на українську мову (а.с.13-14).

Позивачка ОСОБА_2 вказуючи, що спільне життя і збереження її шлюбу з відповідачем є неможливим і суперечить її інтересам, звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи сімейний спір, дійшов висновку, що так як шлюб між сторонами розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, тому цей шлюб необхідно розірвати.

При цьому суд вказав, що оскільки сторони у справі є громадянами різних держав, протягом тривалого часу проживали на території України, відповідач має право постійного проживання на території України, а позивачка постійно проживає на території України, відповідно даний позов про розірвання шлюбу необхідно розглядати за законодавством України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Між Україною та Королівством Нідерланди немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах.

В свою чергу, спеціальним законом, який встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, є ЗУ «Про міжнародне приватне право».

Так, згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, як підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 2 Закону).

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону «Про міжнародне приватне право».

Зокрема, відповідно до пунктів 2 та 12 частини першої статті 76 наведеної вище норми права, встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, а також в інших випадках, визначених законами України та міжнародними договорами України.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Позови про розірвання шлюбу можуть, за вибором позивача, пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні (частини друга та десята статті 28 ЦПК України).

Визначаючи, матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами ст.ст. 60, 63 ЗУ «Про міжнародне приватне право».

Так, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону).

Згідно зі ст. 60 Закону, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Аналіз положень статті 60 Закону України Про приватне міжнародне право» дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону України Про міжнародне приватне право).

Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є громадянкою України, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , де на даний час і проживає.

Відповідач Де Віт ОСОБА_5 є громадянином Королівства Нідерландів.У 2020 році спільно з дружиною ОСОБА_2 переїхав проживати в Україну, де 06.11.2020 отримав посвідку на постійне проживання та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_6 надав Витяг з реєстру населення з оглядом попередніх адрес реєстрації, згідно із яким Де Віт ОСОБА_5 зареєстрований 26.06.2023 у АДРЕСА_2 .

Крім цього, з наданого представником відповідача ОСОБА_6 . Витягу з реєстру населення з оглядом попередніх адрес реєстрації, позивачка ОСОБА_2 з 02.03.2024 зареєстрована АДРЕСА_3 , до цього з 29.02.2024 у АДРЕСА_1 , а до цього 02.06.2023 ЕА Тілбург, вул. Ретсе Хувенстраат, 3а, з 08.12.2022 місто Друнен, вул. Раадхуйсплейн, 16, з 20.10.2020 м. Друнен, вул. Ван Марніксстрааат, 12, з 27.03.2019 м. Катсхевель, вул. Лагемеер, 17.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є громадянкою України, зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 , а відповідач Де Віт Паскаль Йоганнес є громадянином Королівства Нідерландів, з 26.06.2023 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_3 , натомість має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

З врахуванням наведеного, відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

Однак, колегія суддів вважає правильним та можливим застосування норм матеріального права України, як особистого закону позивачки при вирішенні спору, що виник між сторонами щодо розірвання шлюбу, з врахуванням того, що подружжя на даний час не має спільного особистого закону, а також подружжя не має спільного місця проживання.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (частина друга статті 28 ЦПК України).

З врахуванням встановлених обставин, справа за позовом ОСОБА_2 до Де Віт Паскаль Йоганнес про розірвання шлюбу підсудна Кам`янка-Бузькому районному суду Львівської області, як суду першої інстанції.

Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Статтею 24 Сімейного кодексу України також передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно із ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України визначено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд першої інстанції встановив і це не спростовано доводами апеляційної скарги, що сторони не підтримують шлюбних відносин, однією сім`єю не проживають, втратили інтерес до подальшого збереження шлюбу.

Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу підтвердила, що не має бажання зберігати шлюбні відносини, фактично сім`я розпалась, сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати шлюбні відносини, при цьому ніхто не може бути примушений до шлюбу проти його волі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що збереження шлюбу між сторонами неможливе, що є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим, на підставі достовірних доказів, обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, апеляційна скарга - без задоволення, тому згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргупредставника Де Віт Паскаль ОСОБА_1 адвоката Квак Вадима Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк