Єдиний унікальний номер судової справи 488/1563/17
Номер провадження 22-ц/812/37/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 лютого 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 06 липня 2023 року, під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 березня 2011 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 375 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої останній зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 04 травня 2011 року.

Крім того, позивач надав відповідачу три стаціонарні телефони для їх подальшої реалізації, а також обігрівач у користування.

Проте, у визначений в розписці строк відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти позивачу не повернув.

Внаслідок вказаного, у квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.190 КК України (шахрайство).

В ході досудового розслідування ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із проханням улагодити спір мирним шляхом та не звертатись до суду, пообіцявши віддати майно та борг протягом одного місяця, а саме до 28 травня 2014 року, про що в приміщені поліції склав розписку від 28 квітня 2014 року.

Між тим, і в подальшому відповідач у добровільному порядку своїх зобов`язань не виконав, грошові кошти та майно не повернув.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, стягнути на свою користь з ОСОБА_2 : борг у розмірі 37 907 грн., проценти за користування кредитними коштами в розмірі 450 доларів США на підставі положень ч.1 ст.1048 ЦК України, неустойку в сумі 3 000 грн., у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., а також понесені ним судові витрати у справі.

27 березня 2018 року до районного суду від ОСОБА_1 надійшла позовна заява (у новій редакції), в якій останній просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 :

10 023 грн. сума боргу (еквівалент 375 доларів США);

27 510 грн. інфляційні втрати на підставі положень ст.625 ЦК України;

12 093 грн. проценти за користування кредитом, відповідно до положень ст.1048 ЦК України;

2 500 грн. в рахунок відшкодування неповернутого майна;

3 000 грн. неустойка;

5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Також просив стягнути на свою користь з відповідача 640 грн. сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу (з врахуванням 3% річних) у розмірі 11 827 грн., проценти в сумі 12 093 грн., у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн., у відшкодування матеріальної шкоди 2 500 грн., а також судовий збір у розмірі 640 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (том 1 а.с.40-41).

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 03 серпня 2021 року заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 травня 2018 року скасовано (том 1 а.с.83).

Відповідач ОСОБА_2 надав до районного суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що відповідно до змісту розписки строк повернення коштів встановлено до 04 травня 2011 року, а позивач звернувся із вказаним позовом лише 27 березня 2017 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову (том 1 а.с.88-89).

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2021 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , подану 27 березня 2018 року, повернуто на підставі ст.49 ЦПК України (том 1 а.с.101).

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 надав позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якій, зазначав, що діями відповідача йому завдано душевних страждань, які призвели до того, що він був позбавлений своїх коштів та майна, був вимушений витрачати тривалий час (майже 10 років) на відстоювання свого порушеного права в суді, у зв`язку із чим погіршився стан його здоров`я, у вигляді загострення хронічної хвороби, погіршився сон та апетит, що призвело до втрати ним ваги, а також погіршились стосунки із членами сім`ї. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 остаточно просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 :

10 023 грн. сума боргу (еквівалент 375 доларів США);

27 510 грн. інфляційні втрати на підставі положень ст.625 ЦК України;

12 093 грн. розмір процентів за користування кредитом, визначених на рівні облікової ставки НБУ, відповідно до положень ст.1048 ЦК України;

2 500 грн. в рахунок відшкодування неповернутого рухомого майна;

3 000 грн. неустойка;

5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

640 грн. сума сплаченого судового збору (том 1 а.с.103-104).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 06 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 березня 2011 року в розмірі 10 023 грн., заборгованість за процентами в загальному розмірі 12 093 грн., та компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Задовольнивши позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у перерахунку в національну валюту України станом 25 квітня 2017 року, відповідно до позовних вимог, а також проценти, нараховані позивачем відповідно до вимог ст.1048 ЦК України (згідно з розрахунком позивача). Також, посилаючись на положення ст.23 ЦК України, виходячи із засад розумності та справедливості, районний суд вважав, що є підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати.

При цьому, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично відповідач оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог позивача щодо стягнення суми боргу, процентів та компенсації моральної шкоди.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, вартості майна та неустойки не є предметом апеляційного оскарження.

Також, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, а також не вирішив клопотання про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

В судове засідання апеляційного суду від 29 лютого 2024 року відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним.

Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 , яка надіслана на адресу, що зазначена ним в апеляційній скарзі, повернулась до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Судова повістка про виклик до суду на 29 лютого 2024 року була надіслана також представнику відповідача ОСОБА_2 - адвокату Дудчак П.В. 07 лютого 2024 року на її електронну адресу, яка була зазначена нею в заяві від 04 серпня 2021 року.

Згідно з довідкою Миколаївського апеляційного суду про доставку електронного листа, документ (судова повістка) доставлено до електронної скриньки 07 лютого 2024 року о 14:55:06 (том 2 а.с.91).

Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Від представника відповідача ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій остання просила відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з її участю у іншій справі. Між тим, будь яких доводів щодо обґрунтованості такого клопотання, в тому числі неможливості прийняти участь в режимі відеоконференції, представник відповідача суду не надала.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж, на учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Виходячи зі змісту заяви про відкладення розгляду справи, причиною неявки представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дудчак П.В. 29 лютого 2024 року до апеляційного суду є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

За такого, оскільки поважність причин неявки відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 не встановлена, а відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на категорію та строки розгляду даної цивільної справи, колегія суддів вважала можливим розглядати справу у відсутності відповідача та його представника.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідає.

Так, при ухваленні рішення суд першої інстанції вказував на те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З матеріалів справи убачається, що вся судова кореспонденція направлена відповідачу повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (том 1 а.с.129-130,133-134), що не є свідченням належного повідомлення ОСОБА_2 в розумінні вимог ст.128 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ст.128 ЦПК України, порушив право відповідача знати про дату, час і місце розгляду справи (ч.1 ст.8 ЦПК України).

За такого, судом першої інстанції розгляд справи допущено з порушенням вимог діючого законодавства, а саме за відсутності даних щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що він вказує в своїй апеляційній скарзі, то ухвалене судом рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з підстав визначених п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України з постановленням в цій частині нового судового рішення.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

З матеріалів справи убачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 04 березня 2011 року. За даним договором ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 375 доларів США, які зобов`язався повернути до 04 травня 2011 року, про що позичальником було складено розписку (том 1 а.с.180).

При цьому, договір позики від 04 березня 2011 року у виді розписки містить необхідні умови договору позики, зокрема дату його складання, сторони правочину, отримання грошових коштів у борг у конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Також, 28 квітня 2014 року ОСОБА_2 була складена інша розписка, в якій останній зобов`язався повернути отримані ним 04 березня 2011 року в борг кошти до 28 травня 2014 року (том 1 а.с.181).

Крім того, зі змісту розписки від 28 квітня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 для ремонту, подальшої реалізації та експлуатації копіювальний апарат Sharp, принтер струнний Hewlet Packard, обігрівач (камін), телефонні апарати.

Факт складення вищевказаних розписок також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 31 травня 2014 року, які містяться в матеріалах закритого кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001709 від 30 травня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Відповідач договірні зобов`язання не виконав, у визначений сторонами строк кошти не повернув, тому позивач просив стягнути на його користь борг в розмірі 10 023 грн., що є еквівалентом 375 доларам США за курсом НБУ станом на 25 квітня 2017 року; 27 510 грн. - інфляційні втрати, 12 093 грн. - заборгованість за процентами, 3 000 грн. - неустойка. Також просив стягнути 5 000 грн. компенсації моральної шкоди та матеріальну шкоду в загальному розмірі 2 500 грн.

При цьому, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговими розписками від 04 березня 2011 року та 28 квітня 2014 року, копії яких були наявні в матеріалах справи, а їх оригінали були долучені позивачем в судовому засіданні апеляційного суду.

Наявність оригіналу боргових розписок у ОСОБА_1 свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, що унормовано у ст.545 ЦК України.

Отже, установивши, що позичальник не виконав своїх зобов`язань за договором позики, який було укладено між ним та позивачем, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо повернення отриманої ним суми за договором позики.

При цьому, з метою спростування факту написання та підписання боргової розписки від 04 березня 2011 року та розписки від 28 квітня 2014 року, відповідачем та його представником у жовтні 2023 року було подано до апеляційного суду письмове клопотання про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи. У вказаній цивільній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (том 1 а.с.231- 238).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року направлено Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України матеріали цивільної справи №488/1563/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу для виконання ухвали Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року. Провадження у справі на час проведення судової експертизи зупинено (том 2 а.с.22-25).

01 грудня 2023 року на адресу Миколаївського апеляційного суду надійшло клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів і зразків, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи.

В клопотанні судовий експерт просив для проведення судової почеркознавчої експертизи надати не менше ніж 15 вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_2 та щоб розрив у часі виконання таких зразків та досліджуваних документів був мінімальним, а також надати не менше ніж 15 експериментальних зразків почерку ОСОБА_2 , виконаних мовою, на якій складено досліджувані документи (в тому числі цифрові записи та літери латинського алфавіту) і відповідно до тексту досліджуваних розписок (том 2 а.с.32-33).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду на 19 грудня 2023 року для вирішення клопотання судового експерта (том 2 а.с.35).

Копію письмового клопотання експертної установи надіслано сторонам для відома і виконання (том 2 а.с.36).

В судовому засідання апеляційного суду, призначеному на 19 грудня 2023 року, був присутнім позивач. Відповідач та його представник не з`явилися.

Судове повідомлення на ім`я ОСОБА_2 , яке надіслано на адресу, що зазначена ним в апеляційній скарзі, повернулось до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 2 а.с.41).

Ухвала суду про поновлення провадження була доставлена до електронної адреси представника відповідача ОСОБА_3 , від якої надійшло на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в іншій справі (том 2 а.с.37,39).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року були витребувані матеріали закритого кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001709 від 30 травня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, які перебували на розгляді у Корабельному РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області (постанова про закриття кримінального провадження від 02 червня 2014 року), а судовий розгляд справи відкладено на 16 січня 2024 року, оскільки відібрання експериментальних зразків підпису ОСОБА_2 у його відсутність в судовому засіданні є неможливим та останнім не було надано вільні зразки його підпису та почерку (том 2 а.с.49-52).

В судове засідання апеляційного суду призначене на 16 січня 2024 року з`явився позивач ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду клопотання експерта.

Згідно конверту поштове відправлення на ім`я ОСОБА_2 , яке надіслано на адресу, що зазначена ним в апеляційній скарзі, повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 2 а.с.59). Будь-яких заяв та клопотань від відповідача до апеляційного суду не надходило.

Судова повістка про виклик була доставлена до електронної адреси представника відповідача ОСОБА_3 , яка надіслала на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справу у зв`язку з тим, що перебуває на лікарняному та не має можливості прийняти участь у розгляді справи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 січня 2024 року клопотання судового експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про надання додаткових матеріалів і зразків, необхідних для проведення судової експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково.

Надано в розпорядження судового експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для проведення судової почеркознавчої експертизи матеріали закритого кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001709 від 30 травня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, в яких містяться умовно-вільні зразки почерку та підпису, виконані ОСОБА_2 .

Також, повторно надано в розпорядження експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України матеріали цивільної справи за №488/1563/17, в яких містяться умовно-вільні зразки почерку та підпису, виконані відповідачем ОСОБА_2 , виконання яких особисто підтвердив відповідач в судовому засіданні апеляційної інстанції від 11 жовтня 2023 року та експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , які відібранні в судовому засіданні апеляційної інстанції від 11 жовтня 2023 року на 34 аркушах.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу на час проведення експертизи зупинено (том 2 а.с.68-73).

26 січня 2024 року до Миколаївського апеляційного суду надійшло повідомлення Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи від 24 січня 2024 року №СЕ-19/115-23/16257-ПЧ, оскільки до цього часу клопотання судового експерта не вирішено (том 2 а.с.81-84).

02 лютого 2024 року з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року поновлено провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду на 29 лютого 2024 року.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідач не довів обставин, що свідчать про іншу правову природу відносин між сторонами. Заперечуючи факт написання та підписання боргових розписок, відповідач фактично ухилився від проведення призначеної апеляційним судом за його клопотанням судової почеркознавчої експертизи, не проявляв зацікавленості у вирішенні спору, не з`являвся у судові засідання та не надав будь-яких доказів на підтвердження відсутності договірних відносин з позивачем. Апеляційним судом були вжиті усі можливі заходи для проведення судової експертизи, проте вона не була проведена за вищевказаних обставин, тому зазначені обставини вказують на ухилення ОСОБА_2 від проведення судової експертизи.

До того ж, при вирішенні справи колегія суддів звертає увагу на суперечливі та взаємовиключні доводи відповідача у справі по суті спору. Так, у апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що боргові розписки не писав та їх не підписував. Натомість у відзиві на позовну заяву (том 1 а.с.88-89) та в заяві про застосування позовної давності (том 1 а.с.90) останній посилається на сплив позовної давності, у зв`язку з чим просив відмовити позивачу у позові. Разом з тим, незмінна весь час судова практика і вимоги закону підтверджують той факт, що прохання відмовити у позові за спливом позовної давності свідчить про те, що позов є обґрунтований та доведений, проте пропущено строк позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, провадження №12-143гс18, у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16, провадження №61-16895 св18 та інших).

Разом з тим, вирішуючи питання в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача процентів за користування позикою на підставі положень ст.1048 ЦК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вище зазначалось, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

З вказаного убачається, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Судом встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США, розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Водночас, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц, провадження №14-714цс19, дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, §62, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість та вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим, підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми боргу, процентів та компенсації моральної шкоди з постановленням в цій частині нового судового рішення.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає частковому скасуванню, необхідно відповідно змінити й розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При зверненні до районного суду позивачем було сплачено 640 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (15 023 грн.) від загальної суми позовних вимог (60 126 грн.), що становить 159 грн. 94 коп. (24.99%)

За такого, судове рішення районного суду в частині визначення розміру стягнутого судового збору з відповідача на користь позивача підлягає зміні.

Також необхідно провести розподіл судових витрат в апеляційній інстанції - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Так, за правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_2 при зверненні з апеляційною скаргою сплатив судовий збір в розмірі 960 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, на користь відповідача з позивача слід стягнути сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 428 грн. 16 коп. (пропорційно розміру задоволених вимог скарги).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 06 липня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, процентів за користування коштами, визначених на рівні облікової ставки Національного банку України, компенсації моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та компенсації моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 023 (десять тисяч двадцять три) грн. суми боргу за договором позики від 04 березня 2011 року та 5 000 (п`ять тисяч) грн. компенсації моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами, визначених на рівні облікової ставки Національного банку України - відмовити.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 06 липня 2023 року в частині розподілу судових витрат, сплачених в суді першої інстанції змінити.

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) суми судового збору з 640 (шістсот сорок) грн. до 159 грн. (сто п`ятдесят дев`ять) грн. 94 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) 428 (чотириста двадцять вісім) грн. 16 коп. в рахунок компенсації судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 29 лютого 2024 року