П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/15771/22

Провадження № 22-ц/4815/20/24

Головуючий у Рівненського міського суду

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини)

16 травня 2023 року

у м. Рівне Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось)

Дата складання повного тексту рішення: 19 травня 2023 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство "Сенс Банк";

відповідач1 ОСОБА_1 ;

відповідач2 ОСОБА_2 ;

відповідач3 ОСОБА_3 ;

відповідач4 ОСОБА_4 ;

відповідач5 ОСОБА_5 ;

відповідач6 ОСОБА_6 ;

відповідач6 ОСОБА_7 ;

відповідач7 ОСОБА_8 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Рівненської міської ради;

за участі: представника ОСОБА_4 адвоката Семенюк Марії Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Сенс-Банк" адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Рівненської міської ради; про визнання осіб такими, що втратили право користування майном,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року в суд звернулося Акціонерне товариства "Альфа-Банк" (далі АТ "Альфа-Банк"), правонаступником якого є Акціонерне товариство "Сенс Банк" (далі АТ "Сенс Банк" або банк), з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Рівненської міської ради; про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що на підставі ст. 37 Закону України "Про іпотеку" за АТ "Альфа-Банк" зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Раніше, 03 квітня 2008 року, Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (далі АКБ "Укрсоцбанк") та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №148Д, за яким кредитодавець надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

З метою забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 як іпотекодавці передали в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх договірних зобов`язань за кредитним договором АКБ "Укрсоцбанк" 26 вересня 2021 року нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і було звернуто стягнення на іпотечне майно відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" та пункту 4.5.3. іпотечного договору, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора.

15 жовтня 2019 року АКБ "Укрсоцбанк" прийнято рішення №5/2019 про приєднання АТ "Альфа-Банк", де обумовлено виникнення правонаступництва у АТ "Альфа-Банк" з дня прийняття зазначеного рішення.

Позивач посилався на те, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 . Щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , то вони зареєстровані у житловому приміщенні після укладення договору іпотеки. Крім того, ОСОБА_3 речових прав на майно, що перебуває у власності позивача, не має.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення та добровільно виселитися, намагаючись урегулювати правовідносини у позасудовому порядку. Проте вони, відмовляючи у виселенні, продовжують безпідставно користуватися квартирою АДРЕСА_2 , створюючи таким чином перешкоди у здійсненні законних прав власника, що не в змозі вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Ухвалою Рівненського міського суду від 16 січня 2023 року замінено АТ Альфа-Банк" як позивача у справі його правонаступником АТ "Сенс Банк".

Рішенням Рівненського міського суду від 16 травня 2023 року АТ "Сенс Банк" відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Рівненської міської ради; про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

У поданій через свого представника адвоката Ременюк Т.О. апеляційній скарзі банк, вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати та задовольнити позов повністю.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про хибність висновків суду попередньої інстанції стосовно застосування правових позицій Верховного Суду, де вирішувалися правовідносини з приводу виселення особи, а також про відсутність відомостей щодо іншого постійного житлового приміщення, яке підлягає наданню відповідачам.

Між тим, предметом позову у цій справі є вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, з іншим правовим мотивуванням. При цьому відносини між сторонами повинні регулюватися правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 27 січня 2021 року у справі №754/14503/16-ц, і постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19.

Вважає, що з прийняттям 26 вересня 2021 року нотаріусом рішення про державну реєстрацію на підставі ст. 37 Закону України "Про іпотеку" і застереження у п. 4.5.3 договору іпотеки та реєстрацією права власності на квартиру АДРЕСА_2 за іпотекодержателем усі відповідачі втратили своє право власності на це житлове приміщення, а, отже, вони разом з іншими користувачами втратили право користування на нього. Щодо єдиного місця проживання відповідачів, то матеріали справи не містять даних про те, що вони проживають там постійно.

З приводу дій законних представників неповнолітніх (малолітніх) осіб, які користуються цією квартирою, то вони суперечать ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та ст. 13 ЦК України і є недобросовісними внаслідок реєстрації цих осіб після укладення між сторонами договору іпотеки.

Заявник звертає увагу на незастосування судом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 317, 319, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, а також неврахування висновків Верховного Суду, що висловлені у постановах від 02 вересня 2020 року у справі №755/18091/18, від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 03 квітня 2008 року між АКБ "Укрсоцбанк" і ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №148Д, за яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

З метою виконання набутих кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 як іпотекодавці передали в іпотеку АКБ "Укрсоцбанк" як іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 48, 5 м2, житловою 29, 1 м2. В зв`язку з цим 03 квітня 2008 року між ними укладено іпотечний договір №148Д-1, який того ж дня посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1895.

15 жовтня 2019 року АТ "Укрсоцбанк" прийнято рішення №5/2019, яким припинено цей банк шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк", а правонаступником всього майна, прав і обов`язків АТ "Укрсоцбанк" визначено АТ "Альфа-Банк" з 15 жовтня 2019 року.

В подальшому, 25 вересня 2021 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. зареєстровано на підставі іпотечного договору №148Д від 03 квітня 2008 року за АТ "Альфа-Банк" право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 48, 5 м2, житловою 29, 1 м2. Цей факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 вересня 2021 року (індексний номер: 277078316).

З адресної картки, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, видно, що станом на 23 жовтня 2021 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані такі особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Вважаючи, що після набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 позивач є одноосібним власником цього нерухомого майна, а відповідачі внаслідок реєстрації та проживання у квартирі перешкоджають йому в реалізації суб`єктивних цивільних прав, у жовтні 2022 року в суд звернувся АТ "Альфа-Банк" (правонаступник АТ "Сенс Банк") з позовом до до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Рівненської міської ради; про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, оскільки спірна квартира набута ОСОБА_1 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не за кредитні кошти АКБ "Укрсоцбанк", а за кошти з інших джерел до виникнення спірних правовідносин між сторонами. Ця обставина свідчить, що право користування іпотекодавців виникло до моменту передачі майна в іпотеку. При цьому банком не представлено доказів про наявність у відповідачів іншого житла, а можливості надати одночасно з визнанням такими, що втратили право користування житловим приміщенням, інше постійне житло для них позивач не підтвердив.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.ст. 9, 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Норми статей 3, 37, 40 Закону України "Про іпотеку" вказують, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 убачається, що за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спору, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, що було передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосуються як положення ст. 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17, встановлено, що колишні власники та особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень ст. 109 ЖК УРСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення з наданням їм іншого постійного житла. При цьому Верховний Суд застосував принцип пропорційності та відповідну релевантну практику Європейського суду з прав людини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19 зроблено висновок, за яким загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, що передбачене ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, де вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинно відбуватися на підставі рішення суду в порядку ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч.ч. 1-3 ст. 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без змін, колегія суддів бере до уваги те, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 48, 5 м2, житловою 29, 1 м2 придбана ОСОБА_9 , ОСОБА_1 і ОСОБА_8 як об`єкт права спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 1995 року, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Рівненського міського та Рівненського районного нотаріального округу Усік С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №2767. Тобто предмет іпотеки придбано іпотекодавцями у власність не за рахунок кредитних коштів, наданих позивачем (його правопопередниками), а за особисті кошти задовго до укладення договору про надання відновлювальної кредитної лінії №148Д від 03 квітня 2008 року та іпотечного договору №148Д-1 від 03 квітня 2008 року. При цьому позивачем не надано доказів про те, що відповідачі мають інше житло, а також про можливість надання їм іншого постійного житлового приміщення.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку у задоволенні позову.

Щодо аргументів заявника на необхідність застосування при вирішенні спірних правовідносин ст. 405 ЦК України, то з ними погодитися неможливо.

Так, ця норма передбачає право користування членів сім`ї власника житла та випадки втрати членом сім`ї власника цього права на умовах сервітуту. Тобто між банком і відповідачами не може існувати права користування чужим майном (сервітут), оскільки ці правовідносини не регулюються Главою 32 Розділу ІІ Книги третьої "Право власності та інші речові права" Цивільного кодексу України.

Також колегія суддів зважає, що на пряму норму права, яка безпосередньо регулювала би спірні правовідносини і надавала б АТ "Сенс Банк" право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, позивач не покликається. Натомість визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, чітко передбачене ст. 72 ЖК Української РСР (щодо державного і громадського житлового фонду) та ст. 405 ЦК України (щодо приватного житлового фонду).

Вимагаючи визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , АТ "Сенс Банк" посилається на те, що наявність реєстрації відповідачів в належній на праві власності банку квартирі створює перешкоди у реалізації власнику житлового приміщення права на вільне розпорядження майном. При цьому вказує, що єдиною можливістю зняти зазначені обтяження в реалізації банком своїх прав власника це зняття з реєстраційного обліку відповідачів шляхом визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_4 , що, за відсутності добровільної згоди відповідачів, є можливим винятково у судовому порядку.

Згідно із пунктом 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Між тим, будь-яких доказів, що свідчили би про відповідне звернення банку до органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг з вимогами про зняття з реєстрації відповідачів, матеріали справи не містять, а позивачем їх надано не було.

Не заслуговують на увагу і покликання автора скарги на те, що суд при вирішенні справи помилково посилався на правові позиції Верховного Суду, де вирішувалися правовідносини з приводу виселення осіб, а не про визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

Так, з вимоги №DB12/9 від 06 грудня 2021 року про досудове врегулювання спору видно, що її зміст передбачав добровільне виселення відповідачів, адже законним власником квартири АДРЕСА_4 є АТ "Альфа-Банк" (правонаступник АТ "Сенс Банк"). При цьому попереджено, що у разі невиконання добровільно вимоги банк звернеться до органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення з покладенням на боржників витрат при здійсненні виконавчих дій. Тобто цю вимогу обґрунтовано тими самими обставинами та тими самими нормами закону, якими мотивовано і позов банку.

Оскільки фактичним наслідком пред`явлення позову передбачалося саме виселення відповідачів, тому при зверненні АТ "Сенс Банк" до суду відбулася підміна понять предмета спору з вимоги про виселення осіб на визнання їх такими, що втратили право користування.

Поготів, частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. Європейський суд з прав людини зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц).

Отже, оскільки державою захищено права іпотекодавців у разі, коли житло, яке надано ними в іпотеку, придбане не за кредитні, а за власні кошти, тому в розумінні ст. 109 ЖК УРСР право користування за відповідачами зберігається до їх виселення з наданням іншого постійного житла. Тобто законних підстав для визнання їх такими, що втратили це речове право, не вбачається.

Не можна погодитися і з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу, про зловживання правом законними представниками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адже судом попередньої інстанції з урахуванням матеріалів справи та ст. 29 ЦК України, ст. 6 СК України, правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16 надано повну і вичерпну оцінку.

Крім того, Органом опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 02 січня 2024 року №08-05 відповідно до ухвали Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року представлено висновок щодо розв`язання спору про визнання малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і неповнолітнього ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірною квартирою. За цим висновком Орган опіки та піклування вважав, що визнання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 призведе до порушення охоронюваних законом житлових прав дітей.

Даний висновок Органу опіки та піклування є об`єктивним, детальним та обґрунтованим, а тому підстав сумніватися у його достовірності і правдивості колегія суддів не встановила.

Щодо помилкового незастосування норм матеріального права, які підлягали до застосування, то ці доводи є необґрунтованими і спростовуються правильністю висновків суду.

Хибними є і аргументи банку про незастосування судом правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 02 вересня 2020 року у справі №755/18091/18, від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц, від 27 січня 2021 року у справі №754/14503/16-ц, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19 і від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19. Так, спірні правовідносини та правовідносини, які були предметом вирішення Верховним Судом і Великої Палати Верховного Суду, відрізняються між собою обставинами, характером та правовою природою, а тому не є подібними і застосованими у цій справі не можуть бути.

Необґрунтованими є й посилання автора скарги на недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Решта доводів апеляційної скарги теж не ґрунтуються на обставинах справи і вимогах закону, а тому колегією суддів відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Сенс-Банк" адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 13.02.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків