ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1274/24Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В.
Провадження № 22-ц/817/740/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Іванюта О.М.

позивачка, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/1274/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Дячук Сніжанна Ігорівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2024 року (ухвалене суддею Марциновською І.В., повне рішення складено 07 червня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: сектор служби у справах дітей Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 червня 2022 року.

За час перебування у шлюбі в них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення подружніх відносин діти проживають з ним і знаходяться на його повному матеріальному забезпеченні. На момент подачі позову відповідачка проживала за кордоном у місті Больцано, Республіка Італія і самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, будь-якої допомоги не надає та уваги дітям не приділяє.

Зазначав, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 05 жовтня 2023 року визначено місце проживання дітей разом із ним.

Вважає, що зазначені обставини можна розцінювати як ухилення матері від виховання дітей та свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Також позивач вказував, що відповідачка ігнорує свої батьківські обов`язки в частині утримання їх дітей і не сплачує аліменти більше двох років, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмір 90 917 грн. 84 коп..

За таких обставин просив задовольнити його позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх дітей та стягнути з відповідачки на його користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 26 610, 95 грн..

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з 01 грудня 2021 року до 31 грудня 2023 року станом на 12 січня 2024 року в розмірі 26 610 гривень 95 копійок.

У позові в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок.

Судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок покладено на позивача ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене у результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Наголошує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 помилково не взято до уваги розрахунок про заборгованість по сплаті аліментів від 09 січня 2024 року, оскільки з нього вбачається, що з грудня 2021 року до грудня 2023 року відповідачка повністю самоусунулася від утримання їх спільних дітей.

Звертає увагу, що встановлений судом першої інстанції факт постійного спілкування дітей з ОСОБА_2 не відповідає дійсності, оскільки мати проживає окремо від них з квітня 2021 року, виїхала за межі України у вересні 2022 року та не планує повертатися, так як будує нове життя в Італії, що було підтверджено під час допиту свідків.

Вказує, що позивач здійснює самостійне виховання дітей та утримує їх за власні кошти, у той час як мати не надає будь-якої фінансової допомоги, не піклується про фізичний та духовний розвиток, що негативно вливає на їх спільних дітей.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Дячук С.І. апеляційну скаргу в її межах підтримали, посилаючись на доводи викладені в ній.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 10-11).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 червня 2022 року у справі №607/21563/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12-13).

Рішення комісії з питань захисту прав дитини Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 2 від 05 жовтня 2023 року, місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Також з рішення комісії вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язаний поважати права матері ОСОБА_2 , а саме: не обмежувати її у спілкуванні з дітьми, оскільки за нею зберігається право на особисте виховання та спілкування з дітьми.

З акта обстеження умов проживання від 13 жовтня 2023 року вбачається, що позивач разом із дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання та розвитку дітей (а.с. 16-17).

Рішенням виконавчого комітету Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 56 від 28 лютого 2024 року, затверджений висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 57-60).

Так, орган опіки та піклування встановив, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, однак відповідачу не було відомо про борг щодо стягнення аліментів. У телефонній розмові під час засідання комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_2 повідомила, що на даний час перебуває в Італії, де працює. Також зазначила, що від сплати аліментів не відмовляється, із дітьми спілкується та матеріально їх забезпечує, зокрема передає їм продукти харчування, одяг та кошти.

При цьому під час розмови з ОСОБА_3 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини з`ясовано, що діти постійно спілкуються з матір`ю по телефону, вона передає їм посилки та кошти.

Відповідно до довідки-характеристики Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 77 від 20.02.2024 року ОСОБА_2 проживала у АДРЕСА_1 разом із своєю сім`єю. За час проживання зарекомендувала себе з позитивної сторони, займалась вихованням своїх дітей, до поставлених доручень відносилась добросовісно, зауважень щодо її поведінки у виконавчий комітет сільської ради не надходило. Зі слів сусідів та жителів села, на даний час ОСОБА_2 перебуває за кордоном (а.с. 61).

З інформації наданої комунальним закладом «Ігровицька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області» від 14 лютого 2024 року вих. №17, вбачається, що ОСОБА_2 навчанням дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перестала цікавиться лише з 01.09.2023 року (а.с. 62-63).

З відповіді на адвокатський запит представника позивача до Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради (КНП "ТОДКЛ ТОР") щодо звернень у період з 01 січня 2023 року до 19 березня 2024 року вбачається, що у медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_3 зазначено у графі "батько: ОСОБА_1 ", "мама: - ".

Також з відповіді КНП "ТОДКЛ ТОР" вбачається, що 22 січня 2024 року на телефону лінію комунікаційного центру взаємодії з пацієнтом КНП «ТОДКЛ» ТОР (Call-центр) о 09:52 год. зафіксовано дзвінок ОСОБА_1 про запис на консультацію ОСОБА_3 до лікаря- офтальмолога дитячого (а.с. 85-89).

У судовому засіданні судом першої інстанції було допитано свідків.

21 травня 2024 року свідок ОСОБА_6 пояснив, що є двоюрідним братом позивача та хрещеним батьком його сина. Свідок показав, що сторони перестали спільно проживати на початку 2022 року. Зазначив, що неповнолітні діти сторін проживають разом із позивачем, оскільки їхня матір перебуває за межами території України. Додатково пояснив, що звернення позивача із даним позовом до суду зумовлене ситуацією, яка склалась у нашій державі, а саме можливістю отримати відстрочку від проходження військової служби, оскільки у випадку мобілізації позивача до Збройних Сил України, діти залишаться без будь-якого догляду та виховання.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є дружиною двоюрідного брата позивача. Свідок показала, що позивач самостійно виховує дітей. Зазначила, що відповідач на даний час перебуває за кордоном. У телефонній розмові відповідач повідомила їй, що не має наміру повертатись в Україну та забирати дітей до себе. Крім цього, свідок обізнана, що діти також не бажають проживати разом із матір`ю за кордоном.

Уповноважений представник третьої особи сектору служби у справах дітей Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Таравська М.Б. висловила думку щодо необхідності відмови у позові в частині позбавлення батьківських прав. Зазначила, що при підготовці документів для надання висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 працівники сектору служби у справах дітей спілкувались із відповідачем за допомогою месенджеру «Viber». Під час розмови ОСОБА_2 повідомила, що любить своїх дітей, допомагає їм матеріально та бажає, щоб вони проживали з нею. Вказувала, що необізнана про судове рішення про стягнення аліментів, однак не відмовляється їх сплачувати. Крім цього, на комісії з питань захисту прав дитини проведено бесіду з старшою дитиною, під час якої хлопчик повідомив, що вони постійно спілкуються з мамою, показував переписку у телефоні.

У судовому засіданні була заслухана думка малолітнього ОСОБА_3 , який повідомив, що спілкується з мамою та мама хоче, щоб вони проживали разом з нею. Зазначав, що мати передає йому та сестрі подарунки та у разі необхідності гроші, часто їм телефонує, пише. Пояснив, що вони із сестрою бажають проживати та навчатись в Україні, їм не сподобалось в Італійській Республіці, а тому вони не проживають з мамою за кордоном і повернулися назад.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позбавлення батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням останньою своїми обов`язками і позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Суд першої інстанції зазначив, що позов у даній частині суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси неповнолітніх дітей, а відтак не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова матері від дітей є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно частини третьої статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц та постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.»

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина 4 статті 19 СК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що в діях відповідачки відсутнє ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків суд не встановив і позивач не довів.

Навпаки, суд першої інстанції установив, що відповідачка спілкується по телефону зі своїми дітьми та надсилає їм посилки (продукти, одяг, гроші), що підтвердив в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_3 , а її перебування за кордоном зумовлене необхідністю матеріального забезпечення дітей, створення умов для їх належного проживання та розвитку.

Також судом було встановлено, що відповідачка не знала про наявність судового рішення та заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки перебуває за кордоном. Разом з тим, сама наявність протягом певного строку заборгованості зі сплати аліментів не є підтвердженням її ухилення від виховання дитини та її винної поведінки.

Крім того, з пояснень позивача та його представника в суді апеляційної інстанції вбачається, що забезпечення якнайкращих інтересів дітей від позбавлення матері батьківських прав полягає в тому, що ОСОБА_1 не буде мобілізований до лав Збройних сил України і відповідно зможе піклуватися про своїх дітей.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не встановили.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57,58). Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні Інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих Інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у відповідних постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 та багатьох інших. Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Таким чином, задоволення позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не відповідає якнайкращим інтересам дітей, оскільки мати не припиняла спілкування з дітьми навіть після виїзду за межі України. Тому, колегія суддів не вбачає в діях відповідачки свідомого нехтування своїми обов`язками.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.