КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/1488/24 Головуючий у 1 інстанції: Діденко Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г, Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

1) визнати незаконним і скасувати наказ начальника Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 108-к від 21.04.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту; стягнути з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій середній заробіток за час вимушеного прогулу від 22.04.2023 року до ухвалення рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи від лютого 2008 року позивач працював в структурі МНС України, а пізніше в ДСНС України на різних посадах, що підтверджено записами у трудовій книжці.

Під час служби був нагороджений відзнаками. 04.01.2019 року позивача переведено на посаду помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби цивільного захисту. Вказана посада є цивільною посадою у структурі відповідача. Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій №НС 132 від 15.02.2023 року внесено зміни до штатів, а саме, вилучено посаду «помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів)» у кількості 5 одиниць, та було введено інші посади, зокрема: помічник начальника чергової зміни - 3 одиниці, помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 3 одиниці, помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 2 одиниці.

20.02.2023 року відповідачем видано наказ №24/ОД «Про попередження про скорочення посад у зв`язку із здійсненням організаційно-штатних заходів», відповідно до якого вирішено попередити, зокрема ОСОБА_1 , про заплановане вивільнення у зв`язку зі скороченням посади. Одночасно позивачу було запропоновано переведення на посаду прибиральника службових приміщень.

Наказом начальника Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій №108-к від 21.04.2023 року позивача звільнено з 22.04.2023 року з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Наказ про звільнення позивачу не було одразу видано, його він отримав лише 04.01.2024 року.

Позивач стверджує, що його звільнення є незаконним і воно відбулось з порушенням процедури. Так, при звільненні в порушення ст.42 КЗпП України відповідач не врахував, що звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України допускається лише за умови неможливості переведення працівника на іншу роботу, за його згодою. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації.

Оскільки позивач має тривалий стаж роботи, відзнаки і заохочення, то він має переважне право на залишення на роботі, що не було враховано відповідачем. Натомість, відповідач запропонував позивачу лише посаду прибиральника, що не відповідає його рівню кваліфікації, професії і досвіду. Відповідач не запропонував позивачу всі вакантні посади, які відповідали досвіду і кваліфікації позивача.

Також, позивач просив поновити йому строк звернення до суду з урахуванням отримання копії наказу про звільнення лише 04.01.2024 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій №108-к від 21.04.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту.

Стягнуто з Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальному розмірі 371 035 грн. 95 коп., з яких слід утримати податки, збори та інші обов`язкові платежі.

В апеляційній скарзі Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, судом першої інстанції не враховано заяву Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій про закриття провадження від 21.05.2024 № 7601-1734/76 0350.

Зазначає, що у підрозділі, де працював ОСОБА_1 , до скорочення було 9 посад працівників, які було скорочено, натомість введені 3 посади начальницького складу помічника начальника чергової зміни, 3 посади начальницького складу помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) та 2 посади працівників (саме ці посади для цивільних осіб) помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування).

На нові введені 2 цивільні посади, на які, як вважає позивач, він міг розраховувати, були відібрані кандидати з числа працівників даного відділу, які теж підпали під скорочення, не менш кваліфіковані і досвідчені, ніж ОСОБА_1 , і це було рішення керівника підрозділу, який робив оцінку не тільки за фахом, ті й за продуктивністю праці (більш вправно працювали з комп`ютером, швидко й кваліфіковано робили аналітичні довідки, опрацьовували документи).

Усі інші посади були атестовані, тобто розраховані на осіб начальницького складу служби цивільного захисту, до якого позивач не тільки не відносився, а й не проходив за віком, ОСОБА_1 були запропоновані всі наявні цивільні посади згідно його фаху та кваліфікації, від яких він відмовився і переведення на іншу роботу за його згодою роботодавцем стало неможливим.

Крім того вказує, що серед переліку вакантних посад, який було надано на адвокатський запит, відсутня посада помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування), тому що вона відноситься до посад начальницького складу, яка заміщується особами служби цивільного захисту, а наявних цивільних посад (назви посад співпадають) не було в наявності.

Відповідно до наказу ДСНС від 19.10.2022 року №583 «Про деякі питання у сфері роботи з персоналом» визначено, що начальнику Управління забезпечення ОРС ЦЗ ДСНС України, як керівнику підрозділу центрального підпорядкування ДСНС, надано право звільняти з посад працівників.

Разом з тим, обставини, викладені ОСОБА_1 щодо видачі наказу про звільнення та трудової книжки, теж викривлені. Оскільки усі особисті дані є в наявності у відділі персоналу Управління, то з Позивачем зв`язувались у телефонному режимі і просили прийти та отримати наказ про звільнення та трудову книжку, на що було отримано з його сторони згоду і так декілька разів.

Оскільки ОСОБА_1 все одно не з`являвся, то за наявною в особовій справі позивача адресою йому було направлено листа від 21.07.2023 року №1 з приводу явки до Управління, проте він з`явився в Управлінні лише 28.08.2023 року.

Таким чином, апелянт вважає, що ОСОБА_1 звільнено з посади згідно усіх вимог чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак, сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Поняття публічної служби наведено у пункті 17 частини другої статті 4 КАС України, згідно з якою це діяльність на державних політичних посадах, у державних, колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Зважаючи на викладене, спір, що розглядається, не є публічно - правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснював владні управлінські функції, і, крім того, посада позивача, з якої його було звільнено, а саме: помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій не відноситься до категорії державних службовців публічної служби. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки позивача, його посадовою інструкцією та відзивом на позовну заяву, яку раніше надав відповідач, де неодноразово наголошено, що посада позивача є цивільною.

З урахуванням наведеного, спір про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за позовом ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що ОСОБА_1 не приймався на публічну службу, не складав Присягу державного службовця, його посада не відноситься до посад ні державної, ні публічної служби, оскільки призначення на посаду не передбачає проведення конкурсу в порядку, визначеному Законом України «Про державну службу», а звільнення було регламентовано виключно нормами Кодексу законів про працю України, без посилання на спеціалізоване законодавство, вважаємо, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вважав, що суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачем не було надано доказів того, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України роботодавець виконав свій обов`язок і перед звільненням запропонував позивачу всі наявні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зокрема, з наявного переліку з дев`яти вакансій, які існували станом на 22.02.2023 року, відповідач запропонував позивачу, з урахуванням його стажу роботи, кваліфікації, лише посаду прибиральника, при цьому суду не надано доказів, що всі інші вакансії позивач не міг би зайняти з урахуванням його кваліфікації, досвіду, освіти.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при звільненні позивача відповідач не дотримався вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим звільнення необхідно було визнати незаконним і поновити позивача на роботі.

Також вказував, що в день звільнення позивача відповідач письмово не повідомив ОСОБА_1 про нараховані суми. належні йому при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, чим порушив положення ч.1 ст.116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Всупереч наведеному розрахунок при звільненні та письмову інформацію про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати відповідачем взагалі не було надано позивачу.

Щодо отримання трудової книжки, то позивач отримав її разом з витягом з наказу про звільнення лише у січні 2024 року, тобто відповідач не виконав свого обов`язку щодо видачі у день звільнення копії наказу про звільнення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів того, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України, роботодавець виконав свій обов`язок і перед звільненням запропонував позивачу всі наявні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зокрема, з наявного переліку з дев`яти вакансій, які існували станом на 22.02.2023 року, відповідач запропонував позивачу, з урахуванням його стажу роботи, кваліфікації, лише посаду прибиральника, при цьому суду не надано доказів, що всі інші вакансії позивач не міг би зайняти з урахуванням його кваліфікації, досвіду, освіти.

На переконання суду при звільненні позивача відповідач не дотримався вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим звільнення слід було визнати незаконним і поновити позивача на роботі.

Також, суд не вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, оскільки копію наказу про звільнення позивач отримав лише 09.01.2024 року, а тому підстави для поновлення строку відсутні, тому прийняв рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що починаючи від лютого 2008 року позивач працював в структурі МНС України, а пізніше в ДСНС України на різних посадах, що підтверджено записами у трудовій книжці. Під час служби був нагороджений відзнаками, має «Знак пошани».

04.01.2019 року позивача переведено на посаду помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби цивільного захисту.

Згідно з відомості з особових карток, позивач має дві вищі освіти - інженер-механік та офіцер з вищою воєнною освітою.

За Посадовою інструкцією помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби цивільного захисту, затвердженої 01.07.2022 року, помічник призначається і звільняється з посади наказом Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій за поданням начальника управління. За змістом, вказана посада не відноситься до публічної служби.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій №НС 132 від 15.02.2023 року внесено зміни до штатів №88/27 «Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій» мирного часу та до №88/45 «Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій» воєнного часу. Відповідно до вказаних змін було вилучено посаду «помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів)» у кількості 5 одиниць, та було введено інші посади, зокрема: помічник начальника чергової зміни - 3 одиниці (посада начальницького складу), помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 3 одиниці (посада начальницького складу), помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 2 одиниці (цивільні посади).

20.02.2023 року відповідачем видано наказ №24/ОД «Про попередження про скорочення посад у зв`язку із здійсненням організаційно-штатних заходів», відповідно до якого вирішено попередити працівників, серед інших ОСОБА_1 , про заплановане вивільнення у зв`язку зі скороченням посади.

21.02.2023 року позивача було письмово попереджено про наступне вивільнення через два місяці у зв`язку зі скороченням посади, та одночасно запропоновано переведення на посаду прибиральника службових приміщень.

Відповідно до переліку вакантних посад відповідача, станом на 22.02.2023 року, наявні відомості про 9 вакантних посад.

Наказом начальника Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій №108-к від 21.04.2023 року позивача звільнено з 21.04.2023 року з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Копію наказу про звільнення позивач отримав 09.01.2024 року, що підтверджено записом на наказі, відомості про надання позивачу розрахунку належних йому при звільненні сум - відсутні.

За довідкою від 27.12.2023 року №265 середньоденна заробітна плата позивача - 1 107,57 грн, середньомісячна - 23 812,76 грн.

Відповідно до розділу VIII наказу ДСНС України від 19.10.2022 року №583 «Про деякі питання у сфері роботи з персоналом», керівник органу та підрозділу цивільного захисту має повноваження звільняти осіб рядового і начальницького складу, працівників.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

За вимогами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підставі ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Досліджені судом докази підтверджують, що позивач був звільнений 21.04.2024 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням його посади.

Так, 15 лютого 2023 року у зв`язку зі змінами у штатній структурі відповідача було створено дві цивільні посади - помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування), подібні за змістом виконуваних позивачем обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №569/4763/16-ц зазначено: «Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню».

Таким чином, відповідно до статті 42 КЗпП України, вирішуючи питання про заповнення нових посад працівниками, які підлягали скороченню, відповідач був зобов`язаний врахувати кваліфікацію і продуктивність праці позивача, а також наявність у нього переважного права на залишення на роботі.

Відповідач стверджував, що дві цивільні посади, створені 15.02.2023 року, не були вакантними станом на 22.02.2023 року, відповідно до наданого відповідачем переліку вакантних посад. Водночас, відповідач зазначає, що призначення інших осіб, а не позивача, на нові дві посади, відбувалось серед працівників того ж відділу, які також підпадали під скорочення, при цьому оцінку продуктивності праці проводив керівник.

Судом вірно зазначено,, що на підтвердження цих двох суперечливих між собою аргументів відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, ким, коли та в який спосіб були зайняті вказані посади, та чи проводилось роботодавцем реальне зіставлення кваліфікації і продуктивності праці позивача і осіб, які були призначені на ці посади.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не надав суду жодних доказів, які би вимірювали продуктивність праці позивача та підтверджували проведення відповідачем порівняльного аналізу продуктивності праці позивача та інших працівників, які були прийняті на нові посади, та чи враховувався при цьому тривалий стаж роботи позивача, наявні у нього відзнаки за службу.

Крім того, згідно з відомостями відповідача, у структурі станом на 22.02.2023 року було також дев`ять інших вакантних посад.

Крім того, відповідачем не надано доказів того, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України, роботодавець виконав свій обов`язок і перед звільненням запропонував позивачу всі наявні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зокрема, з наявного переліку з дев`яти вакансій, які існували станом на 22.02.2023 року, відповідач запропонував позивачу, з урахуванням його стажу роботи, кваліфікації, лише посаду прибиральника, при цьому суду не надано доказів, що всі інші вакансії позивач не міг би зайняти з урахуванням його кваліфікації, досвіду, освіти.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що при звільненні позивача відповідач не дотримався вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим звільнення слід визнати незаконним і поновити позивача на роботі.

Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, оскільки копію наказу про звільнення позивач отримав лише 09.01.2024 року, а тому підстави для поновлення строку відсутні.

На підставі статті 235 КЗпП України, суд повинен прийняти рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з довідки №265 від 27.12.2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1107,57 грн.

Період стягнення від 22.04.2023 року до 01.08.2024 року складає 335 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 371 035 грн 95 коп., і розраховується таким чином: 1107,57 х 335 днів = 371 035,95 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: