ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3538/24 Справа № 214/3762/23 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг цивільну справу № 214/3762/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, поділ спільного майна подружжя,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербань Віктор Сергійович, та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Губар Антон Леонідович,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року,

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 21 липня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. У період шлюбу, у жовтні 2022 року, ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Passat 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 . При придбанні автомобіля право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3

26 квітня 2023 року відбулась перереєстрація (продаж) автомобіля на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач згоди на продаж автомобіля не надавала, про такий правочин не була обізнана. Даний правочин було вчинено з метою вчинення перешкод у поділі вказаного транспортного засобу між подружжям, тому позивачка вважає, що він має бути визнаний недійсним.

Крім того, виходячи із засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, позивач вважає, що спірний транспортний засіб, як неподільна річ, має бути визнаним спільною частковою власністю подружжя та поділений шляхом визнання за ОСОБА_3 права приватної власності на вказаний транспортний засіб, припинивши право власності ОСОБА_1 у відповідній частині вказаного майна зі стягненням з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 1/2 частини від вартості предмету поділу.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26 квітня 2023 року №1248/202023/3785696, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо транспортного засобу автомобіля марки Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказаний транспортний засіб. Визнати спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з рівними частками, на транспортний засіб автомобіль марки Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , та поділити його шляхом визнання за ОСОБА_3 права приватної власності на вказаний транспортний засіб, припинивши право власності ОСОБА_1 у відповідній частині вказаного майна зі стягненням з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 1/2 частини від вартості предмету поділу. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 2 147, 20 гривень, за подання заяви про забезпечення доказів в розмірі 547, 54 гривень, за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 547, 54 гривень, витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження в розмірі 4 000 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 38 000 гривень.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року позов задоволено частково, визнано транспортний засіб марки Volkswagen Passat 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку транспортного засобу, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки рухомого майна у сумі 122127,82 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат, понесених по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 гривень за подання позовної заяви та 536,80 гривень за подання заяви про забезпечення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 000 гривень витрат, пов`язаних з проведенням транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 000 гривень витрат на правову допомогу.

Продовжено дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 20 червня 2023 року протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербань В.С., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачки про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 квітня 2023 року №1248/202023/3785696, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо транспортного засобу автомобіля марки Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , недійсним та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказаний транспортний засіб та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачки в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що поставлений в основу оскаржуваного рішення висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 125/2157/19 не відповідає обставинам даної справи, а самі спори не є ідентичними.

Посилаючись в оскаржуваному рішенні на те, що заявлений стороною позивача спосіб захисту ніби то не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала, як суд першої інстанції, так і Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 125/2157/19, залишили поза увагою процес виконання судового рішення, оскільки без визнання оспорюваного договору недійсним виникають великі ризики реального виконання судового рішення в частині стягнення частки позивача у предметі поділу.

Судом першої інстанції залишено поза увагою висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, відповідно якого відсутність згоди одного з співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання такого правочину, укладеному іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Також, судом першої інстанції не враховано актуальної судової практики, зокрема не враховано, що в постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року зроблено висновок про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно. Оспорюваний договір був укладений між ОСОБА_3 та його матір`ю ОСОБА_2 , що свідчить про недобросовісну поведінку відповідачів, яка спрямована на позбавлення позивача можливості отримати свою частку у предметі поділу у грошовому вимірі шляхом реалізації спільного майна подружжя.

При цьому зауважує, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення визнав недобросовісність відповідачів та встановив недійсність оспорюваного позивачкою договору.

Крім того апелянт зауважує, що в оскаржуваному рішенні судом не зазначено конкретних доводів неспівмірності заявлених позивачем судових витрат, не зазначено в яких саме послугах адвоката Щербаня В.С. вбачається неспівмірність в той час як адвокатом Щербанем В.С. було зроблено великий обсяг роботи, як то вчинено ряд процесуальних дій, як то участь в судових засіданнях, складання та подання клопотань, уточненої позовної заяви, зібрання доказів, вивчення судової практики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Губар А.Л., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за власні кошти після фактичного припинення між ним на позивачкою шлюбних відносин. Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки транспортний засіб був придбаний ОСОБА_3 за його особисті кошти, відсутні підстави для задоволення позову, а твердження позивачки про те, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя є помилковим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 21 липня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13 червня 2023 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (том 1 а.с.115).

У період шлюбу, 07 жовтня 2022 року, ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Passat 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 . При придбанні автомобіля право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

26 квітня 2023 року була здійснена перереєстрація (продаж) вказаного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 квітня 2023 року № 1248/2023/3785696, оформленого ТСЦ МВС № 1248 в Дніпропетровській області.

Відповідно висновку експерта № 131/23 від 02 серпня 2023 року транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості, вартість спірного автомобіля, на момент проведення експертизи, складає 244 255,63 гривень.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, поділ спільного майна подружжя позивач посилалась на те, що згоди на продаж автомобіля вона не надавала, про такий правочин не була обізнана. Даний правочин було вчинено з метою вчинення перешкод у поділі вказаного транспортного засобу між подружжям, тому він має бути визнаний недійсним. Крім того, виходячи із засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, позивач вважає що спірний транспортний засіб, як неподільна річ має бути визнаним спільною частковою власністю подружжя та поділений шляхом визнання за ОСОБА_3 права приватної власності на вказаний транспортний засіб, припинивши право власності ОСОБА_1 у відповідній частині вказаного майна із стягненням з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі частини від вартості предмету поділу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 98, 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови).

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 21 липня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу, 07 жовтня 2022 року, ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Passat 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 . При придбанні автомобіля право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Підставою позову позивач вказувала те, що 26 квітня 2023 року була здійснена перереєстрація (продаж) спірного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 квітня 2023 року №1248/2023/3785696, оформленого ТСЦ МВС № 1248 в Дніпропетровській області без її згоди, незважаючи на те, що вказаний ватомобіль набутий у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, тобто, є їхньою спільною сумісною власністю.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі, шляхом визнання права на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо.

У справі, що переглядається позивач заявила вимогу про недійсність укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу, тоді як ефективним способом захисту у її випадку є стягнення грошової компенсації вартості її частки відчуженого спільного майна.

Доводи апелянта, позивача у справі, про відсутність добросовісності у сторін оспорюваного правочину та ненадання позивачем згоди на укладення оспорюваного правчину, не можуть бути безумовною підставою для задоволення позову при обранні позивачем неефектиного способу захисту порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

На підтаві наведеного вище колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, пред`являючи позов про визнання правочину недійсним, позивач по справі обрала неефективний спосіб захисту порушеного права.

При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач у даному спорі, не дивлячись на заявлені вимоги щодо визнання договору недійсним, ставить за мету отримати вартість своєї частки у спільному майні подружжя, заявляючи відповідні вимоги, та в подальшому не претендує на право власності на спірне майно.

Колегією суддів апеляційного суду не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги сторони позивача про те, що суд першої інстанції, так і Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 125/2157/19, залишили поза увагою процес виконання судового рішення, оскільки без визнання оспорюваного договору недійсним виникають великі ризики реального виконання судового рішення в частині стягнення частки позивача у предметі поділу, оскільки питання щодо виконання рішення не має впливати на його законність.

Щодо позовних вимог позивача про поділ спільного майна подружжя, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або з реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що автомобіль марки Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 придбаний сторонами у період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу.

Встановлено, що зазначений автомобіль був відчужений відповідачем.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

У справі, яка переглядається, автомобіль марки Volkswagen Passat, 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 відчужено без згоди ОСОБА_1 , а тому вимога про стягнення з ОСОБА_3 компенсації за частку у вказаному автомобілі, є обґрунтованою.

Визначаючи розмір компенсації позивачу, суд першої інстанції вірно прийняв в якості доказу висновок експерта № 131/23 транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості, який міститься у матеріалах справи та відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля на момент проведення експертизи 02 серпня 2023 року складає 244 255, 63 гривень.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що автомобіль був придбаний відповідачем за власні кошти після фактичного припинення між ним на позивачкою шлюбних відносин, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, відповідачі не спростували презумпцію права спільної сумісної власності на спірний автомобіль, на застосуванні якої наголошувала позивач ОСОБА_1 .

Доводи апеляційних скарг, які є ідентичними доводам, викладеним в позовній заяві та відзивах на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами, не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербань Віктор Сергійович, та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Губар Антон Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 11 листопада 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста