Справа № 466/4814/23 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/11/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Псярук О.В.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), ОСОБА_3 про визнання батьківства,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (далі Шевченківський ВДРАЦС у м. Львові), ОСОБА_3 , в якому просив: визнати його батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключити попередній запис про батька та внести відомості про нього, як батька, в актовий запис про народження ОСОБА_6 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 є біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого ОСОБА_7 . Позивач стверджує, що він проживав з ОСОБА_7 однією сім`єю з 2020 року до кінця лютого 2022 року без реєстрації шлюбу. При реєстрації народження дитини запис про батька вчинено за вказівкою матері. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати дитини ОСОБА_7 померла. Після смерті матері, син потребує батьківської участі в його житті, а без визнання його батьком він не може забрати сина з дитячого будинку. У зв`язку із цим, позивач змушений звертатись до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30.11. 2023позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виключено попередній запис про батька дитини, який зроблено власноручно матір`ю та внесено відомості до актового запису про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, зазначивши батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що рішенням суду вирішено питання про права, інтереси та обов`язки опікуна дитини, яким є апелянт.

Звертає увагу на те, що позов про визнання батьківства безпосередньо стосується прав та інтересів дитини, які в даному випадку мав би представляти законний опікун малолітнього ОСОБА_6 , яким на момент ухвалення оскаржуваного рішення був будинок дитини, проте він до участі у справі залучений не був.

Наголошує, що до участі у справі не був залучений Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), однак участь у справі даного органу є обов`язковою, оскільки частина позовних вимог безпосередньо стосується цього органу і зобов`язує його вчинити певні дії.

Зазначає, що оскаржуване рішення було прийняте виключно на підставі висновку експерта за результатами молекулярно-генетичної експертизи, який є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства у судовому порядку. Однак суд мав дослідити, чи були дотримані права малолітнього ОСОБА_6 під час відібрання генетичного матеріалу, чи присутня особа, зазначена у висновку як офіційний опікун дитини, дійсно мала належні повноваження (у матеріалах справи відсутні докази повноважень даної особи), хто і на підставі чого перевірив повноваження особи, яка була присутня під час відібрання зразків.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Також рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_5 у своєму позові зазначає, що з 2020 року він проживав однією сім`єю з матір`ю дитини - ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син. Тобто, ОСОБА_5 з часу вагітності ОСОБА_7 було відомо, що він стане батьком, у нього народиться дитина. А тому вважає, що у цій справі суд мав застосувати аналогію закону щодо позовної давності звернення до суду.

Наголошує, що орган опіки та піклування не є належним відповідачем у цій категорії справ. Належним відповідачем у цій справі мав би бути законний представник дитини. Зважаючи на те, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_8 проживав у КНП ЛОР «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток», то належним відповідачем у цій справі мала б бути адміністрація цього закладу.

В оскаржуваному рішенні суд вказав, що відповідно до висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/114-23/17033-БД від 30.10.2023, складеного судовим експертом Львівського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС України Колосовським В.P., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ймовірністю 99,9999 %. Однак, суд не взяв до уваги та не обґрунтував відхилення тверджень її представника з приводу суперечливості такої експертизи у зв`язку з відсутністю в експертизі досліджень та відповідно висновків про те, що 99,9999% ймовірності не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак в осіб, що не мають родинних зв`язків.

Також звертає увагу на те, що ОСОБА_5 не назвав жодної об`єктивної обставини та не долучив доказів на її підтвердження, яка б свідчила про об`єктивну неможливість протягом більше двох років і трьох місяців зареєструватись батьком дитини у добровільному порядку або ж подати відповідний позов до суду.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційній скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Відомості про батька дитини записані зі слів матері на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Мати дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із розпорядження Шевченківської РА № 250 від 11.05.2023 встановлено, що малолітній ОСОБА_6 відповідно до Розпорядження № 135 від 21.03.2023 влаштований у КНП ЛОР «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток». Малолітньому ОСОБА_6 надано статус дитини-сироти.

Згідно з Висновком Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про можливість громадянина України ОСОБА_1 бути кандидатом в опікуни/піклувальники від 22.05.2023 № 10223-2192, ОСОБА_1 має бажання та можливість взяти на виховання у свою родину дитину сироту ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким має родинні стосунки дядько по материнській лінії, має бажання дати дитині родинну любов та піклуватится про неї. Це рішення є обґрунтоване та обмірковане. Служба у справах дітей вважає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути опікуном свого малолітнього племінника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що «СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».

У постанові Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19) зазначено, що «висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009).

У цій справі, ухвалою від 25.05.2023 судом першої інстанції було призначено судово-генетичну експертизу для встановлення біологічного батьківства позивача.

Відповідно до Висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/114-23/17033-БД від 30.10.2023, складеного судовим експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Колосовським В.Р., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ймовірністю 99,9999 %.

Враховуючи вищевикладені норми матеріального та процесуального права, висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання ОСОБА_5 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і, відповідно, внесення змін до актового запису.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що згідно з наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва Таїнств Хрещення і Миропомазання батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено ОСОБА_11 . У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 , бабуся ОСОБА_6 по материнській лінії, визнала, що позивач ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_7 на момент народження дитини проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційних скарг щодо недопустимості як доказу висновку експерта, оскільки апелянтами не надано доказів порушення порядку проведення експертизи, а отже не доведено, що висновок експерта є недопустимим доказом.

Крім цього, з висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/114-23/17033-БД від 30.10.2023 вбачається, що експерт попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладений на експерта обов`язків за статтями 384, 385 КК України.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 про пропуск позивачем позовної давності з огляду на таке.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).

Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (стаття 129 СК України).

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).

Тлумачення норм СК України свідчить, що:

законодавець передбачив різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до статті 128 СК України та статті 129 СК України;

у статті 128 СК України регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Саме в такому разі особа, яка вважає себе батьком дитини, може подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту частини першої статті 20 СК України та статті

128 СК України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі статтею 128 СК України виключена законодавцем із сфери дії позовної давності;

частина перша статті 129 СК України стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записана інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем чоловік, який записаний батьком дитини.

Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з частиною першою статті 129 СК України застосовується позовна давність в один рік.

Оскільки за обставин цієї справи запис про батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, позивач звернувся до суду із цим позовом на підставі статті 128 СК України, а, отже, до вимоги ОСОБА_5 про визнання батьківства не можуть застосовуватися положення статті 129 СК України, яка регулює спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, зокрема, положення частини другої цієї статті про річний строк позовної давності до вимоги про визнання батьківства в межах вирішення такого спору про батьківство.

Покликання апелянтів на те, що Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів відхиляє та погоджується з висновками районного суду в цій частині.

Згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при зверненні до суду особи, на утриманні якої перебуває дитина і яка не є опікуном (піклувальником), або чоловіка, котрий не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, яка (матір) померла чи оголошена померлою, визнана недієздатною, безвісно відсутньою, позбавлена батьківських прав або не проживає з дитиною не менше шести місяців і не виявляє про неї материнської турботи й піклування, для захисту інтересів дитини до участі у справі необхідно залучити орган опіки та піклування.

Відповідно до ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах,сільських,селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п.п. 4 п. «б» ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, в тому числі вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Пунктами 1.3., 1.4. Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 № 34/166/131/88, передбачено, що органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад.

Відповідно до положень п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з тим, що належним відповідачем у цій справі є Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради.

Незалучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи Галицького відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), не може бути правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Інші доводи апеляційних скарг правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 23.08.2024

Головуючий

Судді