ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 761/4564/19

провадження № 61-7082св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Третя Київська міська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Жанна Василівна, Відділ реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 ,яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Третьої Київської міської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивований тим, що 21 січня 2004 року батько позивача - ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_2 11 лютого 2008 року ОСОБА_6 було посвідчено заповіт, який зареєстрований в реєстрі за № 1291. Відповідно до умов заповіту ОСОБА_5 заповів усе майно відповідачу - ОСОБА_7 . За висновком комплексної судово-психіатричної експертизи, яка була проведена в межах кримінального провадження відповідно до постанови заступника начальника СВ ВП № 3 Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 06 лютого 2018 року та виконана 27 квітня 2018 року, ОСОБА_5 , на час укладання шлюбу та час укладання заповіту 11 лютого 2008 року, страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями. Також експертом зроблено висновок, що ОСОБА_5 на 11 лютого 2008 року не усвідомлював значення своїх дій. Тобто, волі спадкодавця на укладення заповіту не було. Разом з тим, 27 листопада 1996 року, усвідомлюючи значення своїх дій та перебуваючи в ясній пам`яті та при здоровому глузді, ОСОБА_5 склав заповіт на свою доньку ОСОБА_1 .

Позивач просила:

визнати недійсним заповіт, складений на користь ОСОБА_7 , від 11 лютого 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1291.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року у складі суддіЮзькової О. Л. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Третьої Київської міської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва про визнання заповіту недійсним залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновок експертизи від 27 квітня 2018 року № 306, яка була призначена в межах кримінального провадження № 0012362, не є належним доказом у справі, оскільки був отриманий з порушенням положень частини першої статті 222 КПК України, а саме: висновок експертизи наданий до суду без попереднього письмового дозволу слідчого або прокурора. Крім того, у вказаному висновку відсутні відомості про те, що експерти попереджені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Посилання позивача на те, що волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його волі, оскільки 11 лютого 2008 року на час складання оспорюваного заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд першої інстанції відхилив з посилання на преюдиційні обставини, встановлені у справі № 2-2720/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Інших обставин, які б свідчили про відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на складання заповіту на користь ОСОБА_2 , під час розгляду справи не встановлено.

Оскільки права позивача не порушені, заява про застосування наслідків пропуску позовної давності, подана представником відповідача, задоволенню не підлягає, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Іщуком Є. М., задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_3 ), ОСОБА_3 , Третьої Київської міської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського управління юстиції м. Києва про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 від 11 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., зареєстрований в реєстрі за № 1291.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Білошапка О. В., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що при задоволенні позову суд апеляційної інстанції, врахувавши висновок експертизи від 27 квітня 2018 року № 306, проведеної в межах кримінального провадження, не надав оцінки іншому наявному у справі доказу, а саме - акту від 05 липня 2013 року № 568 посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, проведеної в ході розгляду цивільної справи № 2-2720/11, не з`ясував з чим пов`язана трансформація позиції експертів щодо психічного стану спадкодавця на час складання оспорюваного заповіту. При цьому враховуючи, що обидва висновки складені одними й тими ж експертами, апеляційний суд мав можливість заслухати в судовому засіданні їх роз`яснення з цього приводу. Вказавши на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, суд апеляційної інстанції не надав оцінки заяві представника відповідача про пропуск позивачем позовної давності.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року скасовано та постановлено по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 від 11 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., зареєстрований в реєстрі за № 1291.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

висновок суду першої інстанції про недопустимість висновку комплексної судово-психіатричної експертизи № 306 від 27 квітня 2018 року, яка була призначена у межах кримінального провадження № 0012362, є таким, що суперечить чинному законодавству та правовим висновкам Верховного Суду, зокрема, висновку Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17;

допитані в судовому засіданні експерти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що, дійсно, ними у 2013 році в межах цивільної справи № 2-2720/11 складений акт від 05 липня 2013 року № 568 посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, згідно з яким психічний розлад, яким страждав спадкодавець на момент складання заповіту від 11 лютого 2008 року, істотно впливав на його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

разом з тим, складений експертами висновок № 306 від 27 квітня 2018 року комплексної судово-психіатричної експертизи містить висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними;

причиною трансформації позиції експертів, як було зазначено ними під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, було надання їм слідчим для проведення експертизи іншого обсягу матеріалів, ніж при проведенні експертизи в рамках цивільної справи 2-2720/11 у 2013 році. Зокрема, при проведенні експертизи у 2013 році експертам було надано матеріали цивільної справи, протоколи допиту свідків та медичні довідки, а при проведенні експертизи у 2018 році слідчим для проведення експертизи були надані матеріали кримінальної справи, протоколи допиту інших свідків та відеофайл, з якого експерти мали змогу безпосередньо побачити поведінку спадкодавця, його орієнтацію та спілкування на момент, коли було зняте дане відео. При цьому, на питання представника ОСОБА_4 з приводу того, яким чином експерти упевнились, що на відео зображений саме спадкодавець ОСОБА_5 , експерт ОСОБА_8 зазначила, що експерти не встановлюють достовірність даних, які надійшли на експертизу. В даному випадку, відеофайл містився на диску, долученому до матеріалів кримінального провадження слідчим та направлений ним же для проведення експертизи до експертної установи;

надаючи оцінку наявним у справі акту від 05 липня 2013 року № 568 посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи та висновку № 306 від 27 квітня 2018 року комплексної судово-психіатричної експертизи, суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок № 306 від 27 квітня 2018 року, зважаючи на те, що він ґрунтується на більшому обсязі наданих на проведення експертизи матеріалах, про що було зазначено і експертами при їхньому допиті в апеляційному суді, та є більш достовірним доказом внутрішнього, психічного стану особи в момент вчинення заповіту, ніж акт від 05 липня 2013 року № 568. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважав, що вимоги позивача про визнання заповіту від 11 лютого 2008 року недійсним з підстав невідповідності волевиявлення заповідача його внутрішній волі, є обґрунтованими та підлягають задоволенню;

щодо заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Абросімової О. В., правонаступником якої є ОСОБА_3 , про застосування наслідків пропуску позовної давності суд апеляційної інстанції вказав, що саме з моменту складання висновку № 306 від 27 квітня 2018 року комплексної судово-психіатричної експертизи, яким було встановлено нові обставини, для позивача розпочався перебіг позовної давності, оскільки з даного документу позивач дізналась про порушення її прав (психологічний стан батька, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту на користь відповідача). Об`єктивної можливості знати про обставини порушення її прав раніше позивач не мала, зважаючи на те, що ці обставини були встановлені висновком, складеним експертами 27 квітня 2018 року. Тому звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсним заповіту у січні 2019 року вчинене нею в межах загальної позовної давності;

посилання відповідача на те, що позивач дізналась про порушення своїх прав ще у 2013 році, коли звернулась до суду з першим позовом про визнання недійсним заповіту від 11 лютого 2008 року, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки у справі № 2-2720/11, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_1 посилалась на акт від 05 липня 2013 року № 568 посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, який не встановлював абсолютної неспроможності заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними, що і стало підставою для відмови апеляційною інстанцією у задоволенні позовних вимог у 2014 році. Натомість висновок № 306 від 27 квітня 2018 року комплексної судово-психіатричної експертизи, складений тими ж експертами, але на підставі більшого обсягу наданих на проведення експертизи матеріалів, експертами встановлені нові прояви психологічного стану заповідача на момент складання ним заповіту, що створило позивачу умови для звернення до суду з новим позовом, який був поданий нею з дотриманням встановленої законом позовної давності (стаття 257 ЦК України).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , в якій просили постановуКиївського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:

суд залишив поза увагою,що в порушення статті 222 КК України, частини 7 статті 102 ЦПК України, копія висновку комплексної судово-психіатричної експертизи № 306 не була зроблена з копії, завіреної слідчим;

судом не надана оцінка в сукупності із висновком експертів, довідці від 04 березня 2009 року Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1, що міститься в матеріалах справи, яка була видана за місяць до смерті ОСОБА_5 , в якій зазначено, що ОСОБА_5 на диспансерному обліку не перебуває, продуктивної психосоматики не виявлено. Під час складання висновку комплексної судово - психіатричної експертизи № 306 від 27 квітня 2018 року були досліджені лише матеріали кримінального провадження № 0012362, а не документи, які містяться у цій справі;

суд необґрунтовано не вважав обставини, встановлені у справі № 2-2720/11(провадження № 22-ц/796/1861/2013) преюдиційними та такими, що не підлягають доказуванню, не звернув увагу на те, що у справі № 22-ц/796/1861/2013 позивач не обґрунтовував свій позов ніякими доказами, а акт був складений експертами в 2013 році на вимогу ухвали суду, в процесі розгляду справи та помилково зазначив, що позивач обґрунтовує новий позов іншим доказом - висновком експертів від 2018 року;

судом не надано належної правової оцінки заяві ОСОБА_3 про застосування позовної давності. Суд не врахував, що позов у цій справі підписаний 09 грудня 2019 року, а заповіт, який оспорюється, посвідчений та підписаний ОСОБА_5 11 лютого 2008 року. Отже, позов заявлений ОСОБА_1 через 11 років після спливу посвідчення заповіту та 6 років після набрання рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року у справі № 22-ц/796/1861/2013 законної сили, який свідчить про обізнаність позивача про її порушені заповітом права. Відтак, позовна давність, встановлена законом, пропущена позивачем;

надавши перевагу висновку від 27 квітня 2018 року та вказавши, що відповідно до пояснень експертів, трансформація висновку відбулася через дослідження ними матеріалів отриманої кримінальної справи та відеофайлу, що надійшов від слідчого, з якого експертам вдалося дослідити поведінку спадкодавця, суд не врахував, що правову природу, достовірність цього електронного доказу у кримінальному провадженні ніким перевірено не було. Вважає, що експерти змінили свою позицію щодо підекспертного виключно на підставі огляду відеофайлу, на якому зображена невідома їм особа, про що вони зазначили у своєму висновку в 2018 році та під час допиту їх в апеляційному суді, фактично вказавши про неоднозначність цього відеофайлу, а, відтак, самостійно вибрали для свого експертного висновку вихідні дані, що призвело до його категоричності. Вказує, що відео, на яке посилалися експерти, не може вважатися належним та достатнім доказом фіксування подій, оскільки, не містить необхідних реквізитів електронного доказу (дати та часу зйомки, місця події, даних про підекспертну особу, тощо).

У липні 2023 року ОСОБА_3 подавписьмові пояснення до касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 року поновлено ОСОБА_3 строкна касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 761/4564/19, у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року відмовлено.

У липні 2023 року матеріали цивільної справи № 761/4564/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року справу № 761/4564/19 призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 червня 2023 року про відкриття касаційного провадження зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19, від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 904/684/18, від 11 листопада 2021 року у справа 910/8482/18, від 10 червня 2020 року у справі № 404/8982/14-ц, від 17 грудня 2019 року у справа № 641/1793/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 369/12666/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із заповітом від 11 лютого 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1291, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що за законом він матиме право.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи, яка була призначена в межах кримінального провадження відповідно до постанови заступника начальника СВ ВП № 3 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 06 лютого 2018 року та виконана 27 квітня 2018 року, ОСОБА_5 на час укладення шлюбу від 21 січня 2004 року страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями, а на час складення заповіту від 11 лютого 2008 року - страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями. Станом на 21 січня 2004 року ОСОБА_5 за своїм психічним станом не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними, станом на 11 лютого 2008 року - не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Третя київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним з підстав, встановлених статтею 225 ЦК України (справа № 2-2720/11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року у справі № 2-2720/11 позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 від 11 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., зареєстрований в реєстрі за № 1291.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2014 року у справі № 2-2720/11, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року, рішення суду першої інстанції у справі № 2-2720/11 скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вказані судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанції мотивовані тим, що проведеною у справі судово-психіатричною експертизою від 05 липня 2013 року № 568 не встановлено абсолютної неспроможності ОСОБА_5 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише вказано, що існуючі на той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, заявленої до ОСОБА_3 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У статті 225 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними».

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18)).

Аналіз частини першої статті 261 ЦК України свідчить, що законодавець не пов`язує початок перебігу позовної давності із проведенням експертизи.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).

Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи (частина перша статті 105 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20) вказано, що «у касаційній скарзі банк стверджує про неналежність і недопустимість копії висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд як доказу, оскільки позивач не додав до позовної заяви дозволу слідчого Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України міста Києва на використання цього висновку у цивільній справі, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні № 0000048. З такими доводами касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду не погоджується. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; близькі за змістом приписи є у частині першій і другій статті 76 ЦПК України у чинній з указаної дати). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; частина перша статті 77 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 59 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; частина перша статті 78 ЦПК України у редакції, чинній з указаної дати). Висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається,

при зверненні до суду ОСОБА_1 просила визнати недійсним заповіт, складений 11 лютого 2008 року її батьком ОСОБА_5 . В обґрунтування позову позивач зазначила, що волі спадкодавця на укладення заповіту не було, оскільки на дату складення заповіту (11 лютого 2008 року) спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій, що підтверджується висновком комплексної судово-психіатричної експертизи від 27 квітня 2018 року № 306;

суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову вказав, що висновок експертизи від 27 квітня 2018 року № 306 не є належним доказом у справі, оскільки був наданий до суду без попереднього письмового дозволу слідчого або прокурора та не містить відомостей про те, що експерти попереджені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Таким чином, суд зробив висновок про недоведеність позовних вимог та про відмову у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про застосування наслідків пропуску позовної давності;

суд апеляційної інстанції встановив, що 11 лютого 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В. посвідчений заповіт, відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що за законом він матиме право, за висновком комплексної судово-психіатричної експертизи, яка була проведена в межах кримінального провадження відповідно до постанови заступника начальника СВ ВП № 3 Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 06 лютого 2018 року та виконана 27 квітня 2018 року, ОСОБА_5 під час укладення спірного правочину, не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними), тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що позивачем доведено відсутність волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження належним йому майном на користь ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , та позовні вимоги про визнання заповіту недійсним є обґрунтованими;

щодо заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Абросімової О. В., правонаступником якої є ОСОБА_3 , про застосування наслідків пропуску позовної давності суд апеляційної інстанції вказав, що саме з моменту складання висновку № 306 від 27 квітня 2018 року комплексної судово-психіатричної експертизи, яким було встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, для позивача розпочався перебіг позовної давності, тому позивач звернулась до суду в межах загальної позовної давності. Посилання відповідача на те, що позивач дізналась про порушення своїх прав ще у 2013 році, коли звернулась до суду з позовом про визнання недійсним заповіту від 11 лютого 2008 року (справа № 2-2720/11), суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки у цій справі ОСОБА_1 посилалась на акт від 05 липня 2013 року № 568 посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, який не встановлював абсолютної неспроможності заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними, що і стало підставою для відмови апеляційною інстанцією у задоволенні позовних вимог у 2014 році;

суд апеляційної інстанції не врахував, що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про визнання недійсним правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною правочину) належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України; початок перебігу за вимогою про визнання недійсним правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною правочину), починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що:

аналіз частини першої статті 261 ЦК України свідчить, що законодавець не пов`язує початок перебігу позовної давності із проведенням експертизи;

про складання оспорюваного заповіту, складеного 11 лютого 2008 року, ОСОБА_1 дізналася ще у 2013 році, коли звернулась до суду з позовом про визнання його недійсним (справа № 2-2720/11); з позовом у цій справі позивач звернулася лише в січні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено представником ОСОБА_2 - адвокатом Абросімовою О. В., правонаступником якої є ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 81). Під час розгляду справи в суді першої інстанції поважних причин пропуску такого строку ОСОБА_1 не навела, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову;

таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , проте помилився щодо мотивів такої відмови. Тому постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_3 слід скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо позовних вимог до Третьої Київської міської державної нотаріальної контора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним таких односторонніх правочинів як: видача довіреності належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, а не нотаріус чи нотаріальна контора; прийняття спадщини належним відповідачем є особа, яка приймає спадщину, а не нотаріус чи нотаріальна контора (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18)).

У справі, що переглядається, суди не врахували, що у справі за позовом заінтересованої особи (зокрема іншого спадкоємця) про визнання недійсним заповіту, належним відповідачем є особа, на користь якої складено заповіт, а не нотаріус чи нотаріальна контора. Тому в задоволенні позовних вимог до Третьої Київської міської державної нотаріальної контора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В., Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва слід було відмовити в зв`язку з їх пред`явленням до неналежних відповідачів. Тому постанову суду апеляційної інстанції в цій частині слід скасувати, рішення суду першої інстанції в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також з урахуванням висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановіВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22), дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції частково з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів ухваленого рішення.

Щодо судового збору

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року складає 1921 гривень.

Пунктом 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що позов про визнання заповіту недійсним поданий в 2019 році, ОСОБА_3 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 760,00 грн, ставка судового збору за подання касаційної скарги, відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» складає 1 536,80 грн.

Таким чином, оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково (фактично за наслідками касаційного розгляду справи у задоволенні позовних вимог відмовлено), з позивача на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в загальному розмірі 1 536,80 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 ,яка підписана представником ОСОБА_4 , на постановуКиївського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року задовольнити частково.

ПостановуКиївського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 536,80 гривень.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук