Справа № 128/882/24
Провадження № 22-ц/801/2127/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войницька Т. Є.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 рокуСправа № 128/882/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/882/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шикунової Аліни Олександрівни на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 29 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Войницької Т. Є., -

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

Спадкоємцями першої черги є позивач та його рідний брат- ОСОБА_2 .

Позивач в установленому порядку звернувся до Немирівської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 13.07.2023 року заведено спадкову справу за №134/2023 - у нотаріуса, №709311191 - у Спадковому реєстрі.

Одночасно позивач подав державному нотаріусу усі необхідні документи для оформлення спадщини, однак з`ясувалося, що 20.08.2007 року мати позивача склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, та на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно рідному брату позивача- ОСОБА_2 .

Позивач вважає оскаржуваний заповіт недійсним, оскільки його мати не мала наміру заповідати своє майно відповідачу, а зміст заповіту повністю суперечить її волевиявленню, що підтверджується наступними обставинами.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_4 , про що виконавчим комітетом Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області складено відповідний актовий запис за №29.

Спадкоємцями за законом були: позивач, його брат- ОСОБА_2 та їхня мати- ОСОБА_3 .

Мати та брат відмовилися від отримання спадкового майна на користь позивача шляхом подання до Немирівської державної нотаріальної контори письмових заяв, відтак позивач успадкував частину житлового будинку АДРЕСА_1 після померлого батька.

Решта частина вказаного домоволодіння належала матері позивача на підставі свідоцтва про право власності від 06 серпня 2001 року.

Позивач постійно проживав з батьками за вказаною адресою, піклувався про них до дня смерті кожного.

Відповідач проживав і проживає на даний час у м. Корольов Московської області. Останнього разу він був в Україні ще у 2007 році і жодного разу протягом усіх років він не виявляв бажання отримати спадок. Більш того, саме 20.08.2007 року члени родини вирішували питання щодо подальшого оформлення будинку та землі і мати озвучила своє бажання, щоб батьківський будинок залишився саме позивачу, оскільки відповідач не потребує його в якості житла та й не має бажання проживати в селі і взагалі не планує повертатися.

Мати за життя неодноразово казала про те, що заповіла належну їй частину будинку саме позивачу і він був переконаний у цьому.

У зв`язку із наведеними обставинами, представник позивача просить визнати недійсним заповіт від 20 серпня 2007 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі №102.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 29 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шикунова А.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржуване рішення суду прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Представник позивача адвокат Шикунова А.О. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала просила суд її задовольнити.

У судове засідання інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися.

Від представника відповідача - адвоката Ліханова О.В. 12 листопада 2024 року надіслала суду клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Мала Бушинка Немирівського району Вінницької області.

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Муховецької сільської ради 19 липня 2001 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках є власниками будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю ІV-ВН №055885 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,67 га, розташованої на території с. Мала Бушинка Муховецької сільської ради, переданої йому для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Право власності на будинок зареєстровано Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за р.№949.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Мала Бушинка Немирівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 , виданого повторно 11 липня 2023 року виконавчим комітетом Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Згідно довідки виконавчого комітету Муховецької сільської ради від 20.08.07 року №1460 спадкоємцями за законом майна померлого ОСОБА_4 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовилися від своєї частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , про що свідчать відповідні заяви.

20.08.2007 року ОСОБА_3 склала заповітне розпорядження, відповідно до якого, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі усе те, на що належатиме їй на день її смерті заповідає ОСОБА_2 .

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 73183605 від 13 липня 2023 року (час 10:53), виданої державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П., встановлено, що 20.08.2007 Муховецькою сільською радою Немирівського району Вінницької області посвідчено заповіт ОСОБА_3 , зареєстрований у Спадковому реєстрі №38688602.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мала Бушинка Немирівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 .

13.07.2023 ОСОБА_1 звернувся з заявою до Немирівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру №73185567, 13.07.23 державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П., у спадковому реєстрі зареєстровану спадкову справу №70931191, спадкодавцем у якій є ОСОБА_3 .

За змістом статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Відповідно до вимог статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій Глави 68 ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої Глави 68 ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як встановлено в судовому засіданні, оспорюваний заповіт був посвідчений секретарем Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області ОСОБА_5 .Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно нею підписаний.

Секретарем Муховецької сільської ради Немирівського району Вінницької області ОСОБА_5 встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.

Докази про те, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на момент складання заповіту від 20 серпня 2007 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, у матеріалах справи відсутні. Судом також не встановлено обставин, які могли б свідчити про вплив на волевиявлення заповідача, як то: важка фізична або психічна хвороба, незнання української мови, невміння читати, вчинення заповіту внаслідок обману, під примусом, шляхом застосування фізичної сили і т.п.

Показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо бажання ОСОБА_3 залишити спадок сину ОСОБА_9 містять інформацію щодо намірів покійної, які в різний період життя спадкодавця можуть бути різними та не відображають істинної волі ОСОБА_3 , яку вона виразила під час складання заповіту, тому не можуть бути взяті до уваги. Показання ж свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_3 склала заповіт на ОСОБА_1 спростовуються фактичними обставинами справи.

Таким чином, враховуючи, що воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлої ОСОБА_3 , що не викликає сумнівів у її правомірності, підстави для визнання вказаного заповіту недійним, відсутні.

Враховуючи обставини, встановлені судом у сукупності з наданими доказами, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо визнання відповідачем позову, суд апеляційної інстанції зазначає наступне: відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За змістом наведеної норми закону суд вправі ухвалити рішення про задоволення позову, якщо відповідач визнає пред`явлені до нього вимоги, виключно у тому разі, якщо такі вимоги є законними і обґрунтованими.

Оцінюючи заяву про визнання позову разом з усіма іншими доказами, враховуючи конкретні обставини даної справи, апеляційний суд вважає, що в такому випадку визнання відповідачем позову суперечить закону, а тому підстави для визнання заповіту недійсним повинні бути доведені належними доказами.

Суд не вправі покласти в основу свого рішення сам лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09.09.2020 року в справі №572/2515/15-ц (провадження №61-1051св17), від 25.05.2022 року в справі №675/2136/19 (провадження №61-2251св22).

Інші доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шикунової Аліни Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 29 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник