печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 7 797, 00 грн, моральну (немайнову) шкоду у розмірі 35 000, 00 грн та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у розмірі 4 000, 00 грн та судові витрати (судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу (за результати розгляду окремої заяви про ухвалення додаткового рішення).

В обґрунтування вказано, що позивач, з метою забезпечення особистої безпеки та схоронності майна, у 2017 році встановив за власний рахунок камери відеоспостереження за адресою свого місця проживання і своєї сім`ї, з погодженням ЖБК «Плановик». 14 липня 2023 року відповідач, який є сусідом позивача, вчинив низку протиправних дій, які кваліфікуються як адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 173 КУпАП України, - перебуваючи у приміщенні загального користування на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , поряд з місцем знаходження квартири позивача і його сім`ї, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, безпричинно та з особливою зухвалістю почав нецензурно виражатися та кричати на дружину позивача - ОСОБА_4 у присутності їхніх двох малолітніх дітей, погрожуючи знищенням майна позивача. У подальшому, реалізуючи протиправний умисел, відповідач, використовуючи металеву швабру збив зі стіни та зламав встановлені камери відеоспостереження (одна відеокамера, яка була розташована біля входу до під`їзду, а інша - в під`їзді на другому поверсі), обірвав мережевий інтернет-кабель, що був прокладений до квартири АДРЕСА_2 , де живе сім`я позивача. Того ж дня, за вказаним фактом ОСОБА_3 здійснювався виклик на телефоннну лінію «102». Дружиною позивача ОСОБА_5 також були надані пояснення працівникам поліції, які прибули на місце події, але порушник «зачинився» у квартирі, тому адміністративні матеріали стосовно нього складені не були, однак були передані на розгляд у Сектор дільничних офіцерів поліції Печерського РУП ГУНГІ у м. Києві. Згодом, точна дата невідома, aлe не раніше початку серпня 2023 року, відповідач, перебуваючи у під`їзді вказаного будинку, спілкувався з власником пошкоджених відеокамер - позивачем та висловлював до останнього претензії з приводу звернення постраждалого до поліції, фактично не заперечуючи свою причетність до правопорушення. Відповідача ОСОБА_2 не було притягнуто до адміністративної відповідальності, у зв`язку з неможливістю його присутності для цього, а також через сплив строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною другою ст. 38 КУпАП.

Також варто зазначити, що з метою фіксації та оцінки матеріальних збитків, завданих відповідачем, позивач звернувся до ТОВ «ОЦІНКА І КОНСУЛЬТАЦІЯ», за результатами чого було складено відповідний звіт, згідно з яким розмір збитків, завданого внаслідок пошкодження камер відеоспостереження (Partizan CMD-333H-IR Full HD і Partizan CMD-233H-IR Full HD) та кабельних ліній за адресою: АДРЕСА_3 від 17 липня 2023 року, внаслідок пошкодження вказаного вище майна, становить 7 797, 00 грн.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

27 листопада 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 29 листопада 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

30 листопада 2023 року ухвалою судді залишено без руху позовну заяву, з підстав ненадання відомостей, передбачених частиною шостою статті 14 ЦПК України, на виконання якої 06 грудня 2023 року представник позивача подав докази реєстрації в Електронному суді /а. с. 65-65, 68-69/.

09 грудня 2023 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 71/.

11 грудня 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у судове засідання /а. с. 72-73/.

У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи, вказав, що відеокамери були встановлені незаконно.

Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_4 , управління яким здійснюється житлово-будівельним кооперативом «Плановик». У 2017 році правління ЖБК «Плановик» надало дозвіл ОСОБА_3 - власнику квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку встановити за власний рахунок камери відеоспостереження на 1-2 поверхах та по периметру будинку /а. с. 13/.

17 липня 2023 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_6 подав до Печерського РУ ГУНП у м. Києві заяву про вчинення адміністративного правопорушення 14 липня 2023 року ОСОБА_2 , який у період часу з 14:49 год. по 15:20 год., за місцем спільного проживання ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_5 . Так, на майданчику поверху, біля квартири АДРЕСА_4 , сусід з квартири АДРЕСА_5 , перебуваючи у стані сп`яніння, безпричинно вчинив дрібне хуліганство - нецензурно лаявся і кричав на ОСОБА_5 у присутності малолітніх дітей (віком 5 років та 11 місяців), агресивно погрожував знищити майно ОСОБА_7 , а металевою шваброю умисно збив із стіни та пошкодив відеокамеру біля входу до під`їзду, одну з відеокамер у під`їзді та обірвав кабель Інтернету біля входу у квартиру АДРЕСА_2 . Також з невідомих причин деякий час агресивно ходив по під`їзду з металевою ручкою від швабри у руках, стукаючи у двері та смикаючи за ручку вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2 /а. с. 40-41/.

17 липня 2023 року ТОВ «Оцінка і консультація» проведено оцінку, з метою визначення розміру збитків, завданих внаслідок пошкодження камер відеоспостереження та кабельних ліній за адресою: АДРЕСА_3 , який становить 7 797, 00 грн /а. с. 20-47/.

24 серпня 2023 року і 14 вересня 2023 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_8 подав клопотання про відібрання пояснень та притягнення порушника до адміністративної відповідальності до Печерського районного управління поліції ГУ НП у м. Києві, оскільки у Секторі дільничних офіцерів поліції Управління, знаходяться матеріали, зареєстровані у Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Печерського РУП ГУ НП у м. Києві за № 16602 від 14 липня 2023 року щодо вчинення мешканцем квартири АДРЕСА_5 дрібного хуліганства /а. с. 51-51/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначено в ст. 270 Цивільного кодексу України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю, листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до частини першої, третьої ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеодокази припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Тобто відеоспостереження у громадських місцях дозволяється, оскільки це кореспондується зі ст. 307 ЦК України. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці (в громадських місцях), на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

При цьому громадське місце - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони (Закон України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я» від 22 вересня 2005 pоку № 2899-IV).

Зауважимо, що камери відеоспостереження були розміщенні позивачем виключно в під`їзді та вході в під`їзд багатоквартирног о будинку за адресою: АДРЕСА_3 , що у розумінні чинного законодавства є громадським місцем.

Крім того, у 2017 році, правління Житлово-будівельного кооперативу «ПЛАНОВИК» (м. Київ, вул. Лаврська, буд. 4-Б) надало дозвіл ОСОБА_3 як власнику квартири АДРЕСА_4 , встановити за власний рахунок камери відео спостереження на 1-2 поверху та по периметру будинку.

Відтак, у позивача були законні підстави для встановлення камер відеоспостереження на території загального користування будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Встановлено, що у результаті умисних протиправних дій відповідача, які були вчинені з особливою зухвалістю та яким передувала відкрита агресивна поведінка, було пошкоджено камери відеоспостереження Partizan CMD-333H-IR Full HD і Partizan CMD-233H-IR Full HD, а також кабельні лінії за адресою: АДРЕСА_3 , що на праві приватної власності належать позивачу. Факт умисних дій відповідача, що були спрямовані на пошкодження майна позивача, було зафіксовано камерами відеоспостереження: як тими, які були пошкоджені, так і іншими, які відповідачу пошкодити не вдалося.

Як зазначено у частині першій ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За частиною першою ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також; шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Основною формою компенсації заподіяної (матеріальної) шкоди потерпілої особи є відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 22 ЦК Україна збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною третьою ст. 22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Умовами для покладення на особу обов`язку відшкодувати шкоду є: протиправна поведінка (дія або бездіяльність) особи; шкода як наслідок такої протиправної поведінки; причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року з подальшими змінами та доповненнями шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України покладено на відповідача (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 753/7281/15-ц (№ 61-1832св17).

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди.

За «презумпцією вини» відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди (вказаний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 554/1583/16-ц, а також у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19).

У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, у силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона у силу статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга ст. 1192 Цивільного кодексу України).

Тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності, несе позивач.

Таким чином, на підтвердження вини відповідача - позивачем надаються відповідні письмові, фото- та відеодокази, а для підтвердження розміру завданої майнової шкоди - звіт про незалежну оцінку розміру збитку від 17 липня 2023 року, в якому зазначено, що розмір завданого збитку становить 7 797, 00 грн.

Частиною другою ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша ст. 23 Цивільного кодексу України).

При цьому на сьогодні у законодавстві України немає жодного нормативно-правового акту, який би встановлював процедуру доведення і способи вирахування ступеня і розміру моральної шкоди.

Разом з тим, як зазначено в пункті 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Науменко проти України» зазначив, що порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права.

Також зі змісту рішення Європейський суд з прав людини від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» випливає, що за умов встановлення порушення особистих немайнових прав слід виходити з презумпції завдання моральної шкоди, обов`язок спростування якої покладається на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та настанням душевних і моральних страждань потерпілої особи, є очевидним, оскільки презюмується, що порушення прав особи не може не спричиняти незручностей.

Тому, якщо особа звернулася до суду, то це вже означає, що вона не залишилась байдужою до порушення своїх прав і відчуває певний дискомфорт, переживання, які змусили її вимагати судового захисту.

Інакше кажучи, в разі наявності порушення особистих немайнових прав звичайна адекватна реагуюча на протиправну поведінку людина у будь-якому разі повинна відчути моральну шкоду, незалежно від наявності документального підтвердження цьому.

У цьому контексті слід зауважити, що дії відповідача у цій справі завдали позивачу істотної моральної шкоди, адже описана вище ситуація поза розумним сумнівом викликала значні душевні страждання у позивача та його сім`ї, порушило нормальний (звичний) ритм його життя та спричинило суттєвий, дискомфорт побутового спокійного життя.

Позивач мав реальні побоювання за своє життя та здоров`я, а також за життя та здоров`я своїм сім`ї (дружини та двох малолітніх дітей). Із урахуванням неодноразового та тривалого прояву не зовсім адекватної поведінки відповідача, позивач та його сім`я відчувала постійну загрозу та страх, навіть під час звичайного перебування у своїй оселі або пересуваючись у місцях загального користування (прибудинкова територія, під`їзд тощо).

Як вже вказувалося вище, до позивача та його сім`ї застосовувалися з боку відповідача не лише погрози, агресія, зухвалість, грубість, а також і реальні дії, які не викликали сумнівів у тому, що відповідач дійсно міг би реалізовувати усі свої протиправні наміри та погрози завдання шкоди майну, життю та здоров`ю.

Тому для відновлення душевного спокою позивача як зараз, так і у подальшому необхідні значні зусилля, часові та фінансові ресурси.

Крім того, позивач до сих пір повинен вживати необхідних заходів забезпечення фізичної безпеки себе та своєї сім`ї, що по своїй суті вже є абсурдним, з чим суд погоджується, що адже у сучасному світі жодна людина не повинна бути вимушена шукати способи свого захисту у суспільстві, оскільки нормальне соціальне оточення цього не має вимагає за змовчуванням. Також суд враховує те, що позивач від початку виникнення відповідної конфліктної ситуації та до сьогодні вимушений був звертатися до правоохоронних органів, до спеціальної установи щодо фіксації та оцінки матеріальних збитків та до фахівців у галузі права для отримання професійної правничої допомоги, а тепер - до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані і підлягають задоволенню, однак у частині розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає, що сума у розмірі 10 000, 00 грн є достатньою та належною компенсацією його моральних (немайнових) втрат, завданих протиправними діями відповідача.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн, що підтверджується квитанцією № 8218-7933-3301-0960 від 24 листопада 2023 року та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України /а. с. 10, 63/.

За приписами пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За оцінку (визначення вартості) збитків, які завдані мешканцям будинку, згідно з рахунком № 03/09 від 19 вересня 2023 року, позивач сплатив суму у розмірі 4 000, 00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями у національній валюті № 1485 від 19 вересня 2023 року, № 1505 від 29 вересня 2023 року /а. с. 57, 58/.

Відповідно, враховуючи положення статтей 133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню сума судового збору у розмірі 1 073, 60 грн, витрати, пов`язані із проведенням оцінки збитків, 4 000, 00 грн.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-23, 270, 307, 321, 1166 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 133-141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого / задекларованого місця проживання: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_7 ; адреса зареєстрованого / задекларованого місця проживання: АДРЕСА_8 ) відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7 797, 00 грн, компенсацію моральної шкоди - 10 000, 00 грн, суму понесених витрат, пов`язаних із проведенням оцінки збитків, 4 000, 00 грн, судовий збір - 1 073, 60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2024 року.

Суддя І. В. Литвинова