Справа № 463/7143/19 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С. І.
Провадження № 22-ц/811/906/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Пащука Артема Ігоровича та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року в складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідія Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним -

встановив:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив витребувати від Громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігорем Ярославовичем 17.07.2018 року в реєстрі за № 2218, укладений між ОСОБА_2 та Громадянкою Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_4 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовував тим, що 14.11.2007 між ним та ТОВ «Європейський газовий банк», правонаступником якого є ПАТ «Європейський газовий банк», укладено кредитний договір (з урахуванням договору про реструктуризацію вказаного кредитного договору від 14.11.2013), за умовами якого позичальнику відкрито невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію з лімітом максимальної заборгованості 482 372, 88 грн. на строк до 13.11.2015, зі сплатою 17,00% річних за кредитними коштами у доларах США та 22% річних за кредитними коштами у національній валюті.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14.10.2008 між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, з метою погашення заборгованості ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК». Заочним рішенням суду від 23.11.2015 такий позов задоволено, проте це рішення суду 07.04.2016 скасовано судом першої інстанції.

В подальшому, суди першої і апеляційної інстанції задоволили позов та звернули стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Європейський газовий банк» предмета іпотеки у власність за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка складає 736 360 грн.

Однак, в кінцевому результаті, постановою Верховного Суду від 16.05.2018 рішення судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову скасовані, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Незважаючи на зазначене, ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.2016 відчужив спірну квартиру ОСОБА_2 , який 17.07.2018, тобто після винесення постанови Верховним Судом, уклав зі ОСОБА_4 договір іпотеки, посвідчений ПН ЛМНО ОСОБА_6 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 і вже на підставі цього договору відповідно до рішення ПН ЛМНО ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2018, право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем відповідачем ОСОБА_4 .

Вважає, що квартиру необхідно витребувати на його користь, оскільки така вибула з володіння поза його волею на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано. За відсутності у ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру він не мав права розпоряджатись такою шляхом укладення договору іпотеки від 17.07.2018, що характеризує вказаний договір як недійсний. Інший співвласник квартири ОСОБА_5 померла, а він є її єдиним спадкоємцем, внаслідок чого квартира підлягає витребуванню виключно на його користь.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідія Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним задоволено.

Витребувано від Громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ) на користь ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійним договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігорем Ярославовичем 17.07.2018 року в реєстрі за № 2218, укладений між ОСОБА_2 та Громадянкою Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_4 ( ОСОБА_8 ), предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4 258,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4 258,10 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_9 , апеляційну скаргу в інтересах якої подав адвокат Пащук А.І., а також відповідач ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_10 вважає таке рішення незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд ухвалив рішення при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Наголошує, що ОСОБА_9 на законних підставах набула право власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вона є добросовісним набувачем та жодним чином не могла порушити права та інтереси позивача. На час вчинення правочину квартира не була під обтяженням, оскільки при вчиненні нотаріальних дій нотаріус перевіряє нерухоме майно згідно даних реєстрів. Відповідні докази щодо перевірки документів приватним нотаріусом представлені суду. ОСОБА_9 не знала і не могла знати про те, що існує спір щодо майна, оскільки на момент вчинення правочину будь-яких обтяжень в реєстрі не існувало.

Звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 вказала, що добросовісна особа, яка придбаває майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (п. 38). Такого ж висновку дійшли Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі №487/1398/15, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі №905/2947/17.

Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не застосував правові висновки, викладені в постановах КЦС від 20.03.2019 по справі №521/8368/15-ц, від 13.11.2019 у справі №645/4220/16-ц, від 03.04.2019 у справі №712/15369/12, від 20.03.2019 у справі №521/8368/15-ц, від 13.09.2023 у справі №462/6637/21, від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц, від 21.09.2022 у справі №908/976/19.

Додає, що важливим є те, що суд поставив відповідачку у вкрай невигідне становище, оскільки на даний час відповідачка лишилась квартири та грошей.

З урахуванням, наведеного просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 наголошує на тому, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ПАТ «Єврогазбанк» йому не було відомо про існування спорів. Даний договір посвідчувався в нотаріальній конторі приватним нотаріусом, який здійснював перевірку заборон відчуження та правомірності вчинення правочину. Зокрема, не знав про наявність будь яких судових рішень з приводу даного майна. Зазначене свідчить про те, що він будучи добросовісним набувачем спірної квартири, користуючись правами власника, уклав договір іпотеки зі ОСОБА_4 .

Просить врахувати правову позицію Верховного Суду України від 15 березня 2017 року по справі №3-1515гс16 та від 25 січня 2017 року по справі №3-1533гс16, за якою наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Відповідач ОСОБА_2 набув спірне майно, як вільне від обтяження. У свою чергу, майно попереднього власника вибуло з його володіння на підставі договорів купівлі-продажу, а не рішення суду, ухваленого щодо спірного майна.

Зазначає, що володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі немає права на відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, при цьому діє презумпція добросовісності набувача.

У п. 1.1 договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Єврогазбанк» зазначено, що майно придбане на аукціоні. Тобто, особа, яка бере участь в аукціоні, щонайменше вправі сподіватись на законність такої процедури. Тому вважає, що його поведінка щодо набуття спірної квартири була добросовісною. ОСОБА_3 втратив будь-який юридичний зв`язок з майном, а відтак чи є дії ОСОБА_2 добросовісними по відношенню до ОСОБА_1 значення немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дав неналежну оцінку фактичним обставинам справи, внаслідок чого неправильно використано поняття добросовісності набуття майна, а отже при прийнятті рішення було неправильно застосовано норму матеріального права.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно із вимогами ч.3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судовому засіданні 08 жовтня 2024 року представники відповідача ОСОБА_2 адвокат Булавчак В.І., а також представник відповідачки ОСОБА_11 авдкат ОСОБА_10 апеляційні скарги своїх довірителів підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарг.

В судове засідання 05 листопада 2024 року учасники справи не прибули, представник ОСОБА_12 подав клопотання про відкладення справи у зв`язку із участю в іншій справі, інші учасники не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 14.11.2007 між ТОВ «Європейський газовий банк», правонаступником якого є ПАТ «Європейський газовий банк» та позивачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір (з урахуванням договору про реструктуризацію вказаного кредитного договору від 14 листопада 2013 року), за умовами якого позичальнику відкрито невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію з лімітом максимальної заборгованості 482372, 88 грн. на строк до 13.11.2015, зі сплатою 17,00 % річних за кредитними коштами у доларах США та 22 % річних за кредитними коштами у національній валюті.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 14.10.2008 між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм у рівних частинах на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1998, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Співвласник квартири ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть. Її єдиним спадкоємцем, в т.ч. в частині спадкування 1/2 частки спірної квартири, є позивач ОСОБА_3 , що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, з метою погашення заборгованості, яка на 16.06.2015 становила 130539,23 грн., ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» (справа № 461/7977/15-ц).

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2015 (т. 1 а.с.24-25) такий позов задоволено, на підставі цього рішення 19.01.2016 ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» зареєстрував право власності на зазначену квартиру, що стверджується відповідними даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Водночас, ухвалою Галицького районного м. Львова від 07.04.2016 (т. 1 а.с.26) заочне рішення суду від 23.11.2015 скасоване, крім цього скасоване реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке було зареєстроване на підставі заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2015 за Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк».

В подальшому, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 (т. 1 а.с.27-28) позов ПАТ «Європейський газовий банк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Європейський газовий банк» за кредитним договором від 14.11.2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям у рівних частинах на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1998. За рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги ПАТ «Європейський газовий банк» по стягненню заборгованості за кредитним договором від 14.11.2007 у розмірі 130 539,23 грн. Встановлено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Європейський газовий банк» предмета іпотеки у власність за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка складає 736 360 грн. Припинено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям у рівних частинах на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1998. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Європейський газовий банк» витрати за оплату послуг оголошення в пресі в сумі 420 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2016 скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ПАТ «Європейський газовий банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Незважаючи на те, що рішення суду не набрало законної сили, 30.06.2016 між ПАТ «Європейський газовий банк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого останній набув право власності на зазначену квартиру, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2016 скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 з направленням справи на новий апеляційний розгляд, де під час нового апеляційного розгляду ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2017 рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 залишено без змін.

В кінцевому результаті, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2017 скасовані, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Європейський газовий банк».

Однак, 17.07.2018 ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_4 договір іпотеки, посвідчений ПН ЛМНО ОСОБА_6 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 і на підставі цього договору, відповідно до рішення приватного нотаріуса ЛМНО Дерев`янко Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2018, право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем відповідачем ОСОБА_4 .

Вважаючи, що квартира вибула з його володіння поза його волею, позивач ОСОБА_3 з метою витребування квартири та визнання недійсним договору іпотеки, звернувся до суду з цим позовом.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача та є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

При цьому, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, місцевий суд встановив, що позивач ОСОБА_3 є власником спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння.

Встановивши, що ПАТ «Європейський газовий банк», як іпотекодержатель відчужив 30.06.2016 спірне майно на підставі заочного рішення суду від 23.11.2015, а також рішення суду від 05.05.2016, які в подальшому були скасовані, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_3 поза його волею та в подальшому була відчужена особою, яка не мала права на таке відчуження.

З врахуванням наведеного, наявні підстави для витребування цього майна у ОСОБА_11 , яка є останнім набувачем, за пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у цивільній справі № 131/1328/15-ц , де колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що за змістом пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Тобто, суд виходив з того, що перехід прав на спірне майно відбувся не на підставі волевиявлення власника, а на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване, що Верховний Суд і встановив під час розгляду спору, зазначивши, що майно вибуло з власності позивача поза його волею.

Окрім того, придбаваючи спірну нерухомість в іпотекодержателя, відповідач ОСОБА_2 мав проявити розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності на це майно Банка, підстави його набуття, вартість майна, та мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

В свою чергу, вирішуючи питання про визнання недійсним договору іпотеки від 17 липня 2018 року, суд своє рішення мотивував тим, що ОСОБА_2 передав спірну квартиру в іпотеку громадянці Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірдандії ОСОБА_1 після того, як йому достеменно стало відомо про скасування 16.05.2018 Верховним Судом рішення суду від 05.05.2016 про визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК», який відчужив йому спірну квартиру.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції, оспорюваний договір іпотеки від 17 липня 2018 року, за яким ОСОБА_2 передав спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_1 був укладений після того, як йому достеменно стало відомо про скасування Верховним Судом рішення суду від 05.05.2016 про визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК», який відчужив йому спірну квартиру.

Суд правильно зауважив, що згідно із договором позики від 17.07.2018 (а.с.7 матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору іпотеки між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_11 від 17.07.2018) на забезпечення якого і був укладений договір іпотеки, позика надавалась лише на три дні. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не є позичальником, а виступав у цих правовідносинах як майновий поручитель позичальника ОСОБА_13 . Сама ж процедура звернення стягнення на майно розпочата практично одразу після укладення договору іпотеки, що в сукупності ставить під сумнів добросовісність учасників таких правовідносин та свідчить, що оспорюваний договір іпотеки в дійсності укладений для унеможливлення витребування квартири на користь ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира набута ОСОБА_11 у власність не у зв`язку з виявленням наміру її купити, а у зв`язку із зверненням на неї стягнення та задоволення своїх вимог до позичальника ОСОБА_13 на суму 500 000 грн. згідно договору позики від 17.07.2018.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів враховує поведінку сторін у цій справі, а також застосування учасниками правочинів приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності, що, в свою чергу, унеможливлює виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

У зв`язку з цим апеляційний суд вважає, що витребування майна на користь позивача не свідчить про незаконність втручання у право мирного володіння майном відповідачкою.

Отже, у цьому випадку має місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом витребування від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у власність спірної нерухомості.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом першої інстанції обставини справи, посилання апелянтів в апеляційних скаргах на правові висновки, викладені в постановах КЦС від 20.03.2019 по справі № 521/8368/15-ц, від 13.11.2019 у справі №645/4220/16-ц, від 03.04.2019 у справі № 712/15369/12, від 20.03.2019 у справі №521/8368/15-ц, від 13.09.2023 у справі № 462/6637/21, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 тощо, є безпідставним, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи.

Інші доводи апеляційних скарг також є необґрунтованими, вони не свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційним судом відхиляються.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Пащука Артема Ігоровича та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 листопада 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк