Справа № 201/6377/24
Провадження № 2-о/201/301/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

при секретарі Тоцькій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, заінтересовані особи - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, де заінтересованими особами є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якій просить встановити факт, що трудова книжка серії НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року, з датою народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування своєї заяви заявник посилаються на те, що він, ОСОБА_1 , відповідно до паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 20 серпня 2002 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, в його трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року рік народження зазначено 17 квітня 1961 року. 24 квітня 2024 року він звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком. 10 травня 2024 року ним було отримано повідомлення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за № 0400-010205-8/98046 від 10 травня 2024 року де вказано, що він не перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, як отримувач пенсії за віком, у зв?язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Також, заявником отримано рішення ГУ ПФУ у Донецькій області за № 38 від 01 травня 2024 року, відповідно до якого за доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року, з 26 вересня 1978 року по 28 квітня 1979 року, з 15 червня 1981 року по 15 квітня 1982 року, з 15 квітня 1982 року по 21 липня 1982 року, з 21 серпня 1982 року по 31 серпня 1989 року, з 14 вересня 1989 року по 31 грудня 1997 року, з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року, з 01 лютого 2000 року по 31 березня 2000 року, з 27 червня 2001 року по 26 липня 2001 року, оскільки на титульній сторінці зазначена дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що не відповідає паспортним даним. З 1998 року стаж зараховано за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування. ГУ ПФУ в Донецькій області прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 в зв?язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У зв?язку з невірним зазначенням дати народження заявника в трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 08 січня 1982 року, останній звернувся до суду із вказаною заявою, оскільки встановлення цього факту має для нього юридичне значення.

Заявник надав до суду заяву, у якій просив заяву про встановлення факту проводити без його участі.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надала суду письмові пояснення з проханням розглядати справу без її участі за наявними матеріалами.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 20 серпня 2002 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В матеріалах справи наявна копія трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року, в якій дата народження ОСОБА_1 зазначена « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Як зазначає заявник, у вищевказаній трудовій книжці помилково зазначено його дату народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », тоді як правильно « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

24 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.

10 травня 2024 року ОСОБА_1 , було отримано повідомлення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за № 0400-010205-8/98046 від 10 травня 2024 року де вказано, що він не перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, як отримувач пенсії за віком, у зв?язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Також, заявником було отримано рішення ГУ ПФУ у Донецькій області за № 38 від 01 травня 2024 року, відповідно до якого за доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року, з 26 вересня 1978 року по 28 квітня 1979 року, з 15 червня 1981 року по 15 квітня 1982 року, з 15 квітня 1982 року по 21 липня 1982 року, з 21 серпня 1982 року по 31 серпня 1989 року, з 14 вересня 1989 року по 31 грудня 1997 року, з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року, з 01 лютого 2000 року по 31 березня 2000 року, з 27 червня 2001 року по 26 липня 2001 року, оскільки на титульній сторінці зазначена дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що не відповідає паспортним даним.

У зв?язку з невірним зазначенням дати народження заявника в трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 08 січня 1982 року, останній звернувся до суду із вказаною заявою.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 належить трудова книжка НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року, в якій його дата народження вказана помилково « ІНФОРМАЦІЯ_1 », тоді як по паспорту, свідоцтву про народження та військовому квитку правильною датою є «18 квітня 1961 року».

Вказана помилка перешкоджає заявнику в повній мірі реалізувати своє право на отримання пенсії.

Отже, фактично в трудовій книжці НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року було допущено помилку в написанні дати народження ОСОБА_1 .

Ця обставина стала підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦІІК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові якої, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Судом встановлено, що особа, відповідальна за видачу та заповнення трудової книжки, на даний час не має повноважень встановлювати факти та/або вносити виправлення у правовстановлюючі документи, таким чином, заявник позбавлений права в позасудовому порядку встановити відповідний факт.

Правовстановлюючий документ це документ, який підтверджує права певного суб`єкта та складений у порядку, передбаченому законодавством.

За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. б ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на володіння та розпорядження власністю тощо.

Відповідно до п. 12 Постанови пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Таким чином, вбачається, що наявна розбіжність в написанні особистих даних заявника і така обставина перешкоджає заявнику в отриманні пенсії, а також те, що іншого порядку та можливості встановити факт належності ОСОБА_1 вказаної трудової книжки, у останнього немає.

Саме по собі не вірне написання дати народження в документах внаслідок допущення описки (договір, паспорт, диплом, трудова книжка, військовий квиток, свідоцтво про народження та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Оцінюючи усі докази які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості даної заяви, у зв`язку з чим вважає за можливе задовольнити її у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 293, 294 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, заінтересовані особи - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити.

Встановити факт, що трудова книжка серії НОМЕР_1 від 08 січня 1982 року, з датою народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.О. Покопцева