ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16243/21

Провадження № 22-ц/4820/1084/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засіданняДубова М.В.,

з участю апелянта та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики,

встановив:

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до з ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 157594,88 грн., з яких борг за договором позики від 18.07.2017 року складає 50000 грн. основного боргу, 4430,14 грн. 3% річних, 11445 грн. інфляційних втрат; за договором позики від 17.01.2018 року 70000 грн. основний борг, 6305,74 грн. 3% річних, 15414 грн. інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18.07.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 50000 грн. та зобов`язався їх повернути у строк, визначений сторонами, а саме, до 18.07.2018 року.

17.01.2018 року між сторонами було укладено інший договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у позивача грошові кошти в розмірі 70000 грн. Згідно з розпискою від 17.01.2018 року, відповідач зобов`язався повернути позику до 01.07.2018 року.

Грошові кошти не були повернуті своєчасно, що стало підставою для звернення до суду про стягнення їх у примусовому порядку з додатковим нарахуванням відповідно до ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 18.07.2017 року та 17.01.2018 року недійсними.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що він, працюючи торговим представником фірми «Продмакс» в період з жовтня 2016 року до лютого 2018 року, без офіційного оформлення трудових відносин, був вимушений написати розписки за єдиним зразком на вимогу керівника фірми, хоча фактично коштів не отримував.

Вимога щодо написання розписок була обґрунтована ОСОБА_2 тією обставиною, що працівники, які займали посади торгівельних представників, отримували матеріальні цінності, належні підприємству, і тому для гарантування збереження цих цінностей, повинні були написати розписки про боргові зобов`язання. В той же час, фактично він не отримав зазначених у розписках грошових коштів.

Вважає, що відповідно до статті 640 ЦК України, договір позики не був укладений, оскільки гроші за розпискою не передавалися. Вказана обставина є підставою для визнання договорів недійсними.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.02.2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 157594,88 грн. та судові витрати у виді судового збору у розмірі 1575,95 грн. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики-розписки від 18.07.2017 року та 17.01.2018 року відмовлено.

Задовольняючи вимоги первісного позову судом було встановлено, що між сторонами існують правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки надані позивачем до суду оригінали розписок підтверджують як факт укладення між сторонами договорів позики, так і факт отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності умислу та, як наслідок, введення позивача в оману під час укладення договорів позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в первісному позові відмовити, а вимоги зустрічного позову задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тій обставині, що через ризик втрати роботи апелянт був змушений написати розписки про нібито отримання ним коштів, як того вимагав керівник фірми, хоча насправді коштів він не отримував.

Зауважив, що відповідно до статті 640 ЦК України договори позики не були укладені, оскільки гроші за розписками не передавались, а тому їх слід визнати недійсними.

Судом першої інстанції також було допущено порушення норм процесуального права, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час і дату підготовчого засідання, а відтак не зміг реалізувати свої процесуальні права. Також, судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання про визнання явки ОСОБА_2 обов`язковою, а також виклику всіх свідків.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 18.07.2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про те, що він отримав від останнього грошові кошти в сумі 50000 грн., які зобов`язався повернути до 01.07.2018 року.

17.01.2018 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про отримання від останнього 70000 грн. Зобов`язався повернути суму боргу до 01.07.2018 року.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 року у справі №501/1773/16.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, від 13.12.2017 року у справі №6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Як вбачається зі змісту наданих позивачем за первісним позовом письмових розписок, ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 50000 грн. згідно з розпискою від 18.07.2017 року та 70000 грн. відповідно до розписки від 17.01.2018 року.

Зміст цих розписок вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, в яких ОСОБА_1 мав повернути позичені кошти до визначених у розписках дат.

Оригінали розписок знаходяться у ОСОБА_2 , що свідчить про неповернення суми позики ОСОБА_1 .

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.11.2020 року у справі №154/3443/18.

Таким чином, з урахуванням взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань за договорами позики, настання дати повернення суми позики та відсутності доказів повернення позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача за первісним позовом та стягнення з відповідача суми боргу.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 прострочив повернення боргу, а тому у нього також виник обов`язок перед позичальником по сплаті 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

Апеляційним судом також визнаються обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, з огляду на таке.

ОСОБА_1 в суді не заперечував факту складання ним письмових розписок, однак посилався на те, що ці правочини були вчинені ним на вимогу керівника фірми, з якою він перебував у трудових відносинах, начебто для збереження матеріальних цінностей. При цьому ствердив про неотримання ним жодних коштів, що, на його думку, є правовою підставою для визнання договорів позики неукладеними.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Посилання позивача на безгрошовість позики не заслуговують на увагу суду, оскільки він, написавши розписки, які містять умови отримання та повернення позики, підтвердив отримання грошей в борг. ОСОБА_1 жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про безгрошовість позики суду не надав.

Справа також не містить доказів щодо укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів позики під впливом обману, або, що під час укладання цих договорів останній мав умисел на введення позичальника в оману щодо істотних обставин цих договорів, або укладення договорів під впливом тиску.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце проведення підготовчого засідання в суді першої інстанції колегія суддів до уваги не приймає.

Так, в судовому засіданні в суді першої інстанції, яке відбулося 01.11.2021 року, ухвалою суду постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 07.12.2021 року.

Про призначення підготовчого засідання на 07.12.2021 року повідомлений представник ОСОБА_1 адвокат Бевза Ю.П., про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка.

Таким чином, порушення норм процесуального права відповідача не відбулося.

Крім того, представник апелянта брав участь у справі з першого судового засідання в суді першої інстанції та не був позбавлений можливості реалізувати всі процесуальні права від імені ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку наданим сторонами доказам, яких було достатньо для ухвалення рішення та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова