Справа № 447/48/24 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А. П.
Провадження № 22-ц/811/2434/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника вілповілача Львівської обласної прокуратури Кульчицького Є.Г., представника відповідача ГУНП у Львівській області Кісіля Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою виконувача обов"язків керівника Львівської обласної прокуратури Таргоній Олександра Вячеславовича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року в складі судді Головатого А.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового слідства та прокуратури,-

встановив:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Головного управління національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового слідства та прокуратури.

Вимоги обґрунтовував тим, що 18.12.2020 слідчий СВ Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області повідомив ОСОБА_2 про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

03.07.2020 на підставі клопотання слідчого ухвалою слідчого судді Миколаївського районного суду (справа № 447/1688/20, провадження 1-кс/447/465/20) накладений арешт на автомобіль марки «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_2 і який належить на праві власності його дружині ОСОБА_3 . Автомобіль вилучено і поставлено на арештмайданчик, на якому він утримувався до 29.12.2023.

21.12.2023 прокурор Миколаївського відділу Стрийської окружної прокуратури Львівської області подав постанову про відмову від підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львіської області від 21.12.2023 закрито кримінальне провадження № 0000266 від 26.06.2020 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Також, судом скасовано арешт на вищевказаний автомобіль та повернуто власнику. 29.12.2023 вищевказаний автомобіль видано з арештмайданчику, за зберігання автомобіля на арештмайданчику (послуги автостоянки) ОСОБА_2 вимушений був сплатити 5000 грн.

З огляду на те, що кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 припинено за реабілітуючою обставиною недоведеність у вчинені інкримінованого злочину, у нього виникло право на відшкодування заподіяної йому матеріальної та моральної шкоди.

Матеріальна шкода полягає у сплаті 5000 грн. за послуги з утримання автомобіля на арештмайданчику, куди автомобіль примусово поставлено за рішенням слідчих органів та суду.

Крім того, під час досудового слідства на замовлення адвоката проводилась інженерно-транспортна експертиза Львівським НДІСЕ і надано висновок № 1663 від 20.04.2021, який долучено судом до матеріалів кримінальної справи.

За проведення даної експертизи на рахунок експертної установи сплачено 4 461,86 грн., які також підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування матеріальної шкоди, загальна сума завданої матеріальної шкоди складає 9 461,86 грн.

Заподіяння моральної шкоди обґрунтовує звинуваченням ОСОБА_2 , який є священнослужителем, у вчинені кримінального правопорушення, що призвело до дискредитування його, змусило тривалий час доводити мешканцям багаточисельної парафії свою невинуватість, що призводило постійних нервувань, стресу, створило значний дискомфорт, порушило звичайний режим життя та роботи. Тривалий час (понад 3 роки) ОСОБА_2 вимушений був пристосовуватись до несприятливих для нього реалій життя, доводити перед рідними, близькими та парафіянами свою правильну поведінку і відсутність вини в інкримінованій йому ситуації. Позбавлення права користування майном (автомобілем) також суттєво вплинуло на життя родини, оскільки ОСОБА_2 , як чоловік і як батько, не міг користуватись належним сім`ї автомобілем на користь рідним людям.

ОСОБА_2 , якому підозра була оголошена 18.12.2020, перебував під слідством і судом з 18 грудня 2020 року (день оголошення підозри) по 29 грудня 2023 року (день коли ухвала суду про закриття набрала законної сили). Таким чином, період перебування ОСОБА_2 під слідством і судом становить 36 місяців 11 днів.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2024 встановлена у розмірі 7100 грн.

З огляду на те, що відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж мінімальна заробітна плата на час розгляду справи судом, то розмір моральної шкоди необхідно визначити як 36 місяців та 11 днів х 7100 грн. ((36х7100= 255 600) + (7100:30х11 = 2603,3) = 258203,3 грн. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури в розмірі 255 600 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок.

Стягнуто Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 9461 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят одну) гривню 86 копійок.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду оскаржив виконувач обов"язків керівника Львівської обласної прокуратури Таргоній Олександра Вячеславовича, з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на хронологію розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та відповідні норми матеріального права, зазначає, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Покликаючись на висновки експертиз, зазначає, що у прокурора були усі законні та обґрунтовані підстави для оголошення підозри ОСОБА_2 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

З огляду на те, що після з`ясування всіх обставин, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами, пред`явлене ОСОБА_2 обвинувачення повністю не підтвердилося, прокурор виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення, потерпілий також відмовився підтримувати обвинувачення, у зв`язку з чим, кримінальне провадження закрито.

Вищезазначене не може беззаперечно свідчити про наявність неправомірних дій з боку органів досудового розслідування чи прокуратури.

Зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи, надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку просить стягнути.

Відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Покликається на судову практику у контексті визначення розміру відшкодування моральної шкоди та врахування при цьому, принципів розумності, справедливості та співмірності, характеру та обсягу страждань тяжкості вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями органів держави, у кожному окремому випадку встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, при цьому, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, при розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством та судом необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У цьому контексті покликається на судову практику, тому вважає, що розмір відшкодування, наведений у позовній заяві є необґрунтованим та безпідставним, оскільки законодавець встановив на 2023 рік розрахункову величину для визначення заробітної плати та стягнення виплат за рішенням суду у розмірі 1600,00 грн.

Також, на думку апелянта, у матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану.

Зокрема, будь яке експертне дослідження з цього приводу відсутнє, однак незважаючи на зазначене, суд стягнув 255 600 грн. моральної шкоди.

На думку апелянта, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що при розгляді відповідних справ повинні враховуватися інтереси усіх сторін, у тому числі і державні.

У контексті пред`явлених позовних вимог та їх розміру зазначає, що Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне вторгнення російської федерації, які постійно зростають, а державний борг становить 6 406 013 451,2 тис грн.

Таким чином, обов`язок держави відшкодовувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, при цьому, ефективне виконання цього обов`язку залежить від належного фінансування.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 у межах кримінального провадження не затримувався, під вартою не перебував, запобіжний захід відносно нього не застосовувався.

Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням страждань і оціненою шкодою.

Стверджує, що витрати за проведення експертизи не за ухвалою суду не підлягають стягненню, оскільки результати проведення такої не вплинули на прийняття судом відповідного рішення.

Крім цього, витрати на проведення Київським НДІСЕ повторної інженерно-транспортної експертизи позивачем не понесено, докази протилежного суду не надано.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

12.08.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції у Львівській області на апеляційну скаргу, покликаючись на відсутність у матеріалах справи будь яких належних доказів на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди здоров`ю та душевних страждань, просить апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесено до компетенції суду, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Оскільки кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 тривало з 18.12.2020 (оголошення підозри) по 29.12.2023 (набрання ухвали суду законної сили), а всього 36 місяці 11 днів, розмір відшкодування становитиме 255600,00 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд врахував конкретні обставини даної справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя позивача, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, та дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 255 600 грн, не буде не більш, ніж достатнім, для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призвести до збагачення позивача за рахунок держави.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9461,86 грн., суд вказав, що за зберігання автомобіля на арештмайданчику ОСОБА_2 вимушений був сплатити 5000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, крім цього, під час досудового розслідування кримінального провадження за клопотанням адвоката обвинуваченого ОСОБА_2 . Львівським НДІСЕ було проведено інженерно-транспортну експертизу та надано висновок № 1663 від 20.04.2021, вартість такої експертизи становила 4461,86 грн. та є документально підтверджена, тому стягнув такі витрати.

Оскільки позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, а відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України, за висновком суду судовий збір необхідно компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

З матеріалів справи встановлено, що 18.12.2020 слідчий СВ Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області повідомив ОСОБА_2 про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 03.07.2020 (справа № 447/1688/20, провадження 1-кс/447/465/20) накладено арешт на автомобіль марки «RENAULT SCENIC» реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_2 і який належить на праві власності його дружині ОСОБА_3 . Автомобіль вилучено і поставлено на арештмайданчик, на якому він утримувався до 29.12.2023.

21.12.2023 прокурор Миколаївського відділу Стрийської окружної прокуратури Львівської області подав постанову про відмову від підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду від 21.12.2023 закрито кримінальне провадження № 0000266 від 26.06.2020 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Миколаївського районнного суду Львівської області від 03.07.2020 справа № 447/1688/20, провадження № 1-кс/447/465/20.

Речові докази по справі: автомобіль марки «RENAULT SCENIC» реєстраційний номер НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_3 , жительки АДРЕСА_1 повернуто власнику; велосипед «Славутич», синього кольору, черевик та мішок із металобрухтом повернуто потерпілому ОСОБА_4

29.12.2023 вищевказаний автомобіль видано з арешт майданчику.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури і досудового розслідування, позивач вказує на те, кримінальне переслідування відносно нього припинено за реабілітуючою обставиною недоведеність у вчинені інкримінованого злочину, тому у нього виникло право на відшкодування заподіяної йому матеріальної та моральної шкоди. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що є священнослужителем, тривалий час (понад 3 роки) був вимушений пристосовуватись до несприятливих для нього реалій життя, доводити перед рідними, близькими та парафіянами свою правильну поведінку і відсутність вини в інкримінованому йому злочині, що призводило постійних нервувань, стресу, створило значний дискомфорт, порушило звичайний режим життя та роботи.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише керівником Львівської обласної прокуратури та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та положенням ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині (відмови у задоволенні позовних вимог) не перевіряє.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Враховуючи наведене, покликання в апеляційній скарзі на необхідність доведення позивачем у такій категорії справ факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вину, причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, є безпідставним.

Іншими словами, внаслідок незаконного оголошення підозри, а в подальшому закриття кримінального провадження за відмови державного обвинувача від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування шкоди в силу прямої вказівки закону.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо обставин відповідної ДТП чи порушення під час такої позивачем Правил дорожнього руху, не мають правового значення у спірних правовідносинах та не входять у предмет доказування.

При цьому, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановивши те, що позивач ОСОБА_2 перебував під слідством, однак кримінальне провадження відносно нього закрито судом, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, а саме повідомленням про підозру, ухвалою суду про закриття кримінального провадження.

Крім цього, твердження про те, що сам факт закриття кримінального провадження за відсутності у діях відповідних осіб складу кримінального правопорушення, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку закриття кримінального провадження (пункт 2 частини першої статті 2 вказаного Закону), а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини і незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу.

Отже, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи органів досудового розслідування для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 501/1275/20.

Перевіряючи висновки районного суду у контексті визначеної суми моральної шкоди до стягнення, а також доводи апелянта про незгоду із розміром відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

За ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

З матеріалів справи встановлено, що загальний строк перебування ОСОБА_2 під слідством є з 18.12.2020 (оголошення підозри) по 29.12.2023 (набрання ухвали суду законної сили) та складає всього 36 місяці 11 днів.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року №6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.

Зазначене спростовує покликання в апеляційній скарзі на те, що мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18)».

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Таким чином, зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (7100,00 грн), врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійсно розмір відшкодування не може бути меншим 255600,00 грн., а висновки суду першої інстанції з цього приводу є обґрунтованими та жодним чином не можуть бути спростовані доводами апеляційної скарги, оскільки термін перебування позивача ОСОБА_2 під слідством та судом, повних 36 місяців.

Обмеження максимального розміру моральної шкоди ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено, однак позивач про більший розмір відшкодування не просив та рішення суду не оскаржує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів враховує тривалість перебування позивача під слідством, статус священнослужителя, відтак важливість у суспільстві, характер та обсяг страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, дають підстави для висновку, що мінімально гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди, не свідчить про його безпідставне збагачення чи безпідставність вимог в принципі, тому погоджується із стягнутим судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди та зазначаючи про відсутність будь яких експертних висновків з цього приводу, прокуратура з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачки, не зверталася, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9461,86 грн., колегія суддів виходить із такого.

03.07.2020 на підставі клопотання слідчого ухвалою слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області був накладений арешт на автомобіль марки «RENAULT SCENIC» д.н.з. НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_2 і який належить на праві власності його дружині ОСОБА_3 , автомобіль був вилучений і поставлений на арештмайданчик, на якому він утримувався до 29.12.2023.

За зберігання автомобіля на арештмайданчику ОСОБА_2 вимушений був сплатити 5000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією долученою позивачем до матеріалів позовної заяви.

Крім цього, під час досудового розслідування кримінального провадження за клопотанням адвоката обвинуваченого ОСОБА_2 . Львівським НДІСЕ проведено інженерно-транспортну експертизу та надано висновок № 1663 від 20.04.2021.

Місцевий суд урахував зазначений висновок експертизи як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд ураховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання, що суд першої інстанції підставно взяв до уваги копію квитанції, як належний доказ понесення ОСОБА_2 витрат на зберігання автомобіля, при цьому витрати за проведення експертизи становила 4461,86 грн. та є також документально підтверджені, тому такі витрати суд обґрунтовано стягнув на користь позивача.

Доказів можливості безкоштовного зберігання поставленого автомобіля на арешт майданчику чи проведення експертизи, прокуратура не надала.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на законність оскаржуваного рішення не впливають, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та необхідності переоцінки доказів, яким надана належна та правильна правова оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу виконувача обов"язків керівника Львівської обласної прокуратури Таргоній Олександра Вячеславовича залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк