Справа № 159/2605/22 Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В.
Провадження № 22-ц/802/704/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного Волинської області від 22 квітня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») у липні 2022 року звернулося з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2008 року № VOKVGA в розмірі 139766,48 доларів США, що еквівалентно 4 088 169,54 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору від 18 серпня 2008 №VOKVGA банк надав відповідачу кредит у розмірі 29 263,84 доларів США на обумовлених у договорі умовах на строк до 18 серпня 2018 року. Кредит підлягав поверненню щомісячними платежами згідно погодженого графіку. У зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань Банк 17 травня 2011 року направив ОСОБА_2 повідомлення про дострокове повернення кредиту та у червні 2011 року звернувся до Горохівського районного суду Волинської області з позовом про стягнення кредитної заборгованості. 27 липня 2011 року з метою реструктуризації заборгованості між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 була укладена Додаткова угода, якою зменшена заборгованість за пенею на 218,55 доларів США, зафіксований новий розмір заборгованості станом на 20 липня 2011 року, змінений графік та розміри щомісячних платежів. Підписання Додаткової угоди стало підставою для залишення поданого до суду позову без розгляду. 18 березня 2013 року у зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за Додатковою угодою від 27 липня 2011 року Банк звернувся до Горохівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21 травня 201 року позов задоволено частково. Маючи намір залишити за собою право власності на житло ОСОБА_2 звернувся до Банку із пропозицією про реструктуризацію заборгованості. 23 вересня 2013 року між сторонами була підписана Додаткова угода, якою зменшена сума заборгованості на 4860,08 доларів США, визначені нові строки кредитування, графік і розмір щомісячних платежів. У зв`язку із підписанням Додаткової угоди від 23 вересня 2013 року судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки до виконання не пред`явлене. Умови Додаткової угоди від 23 вересня 2013 року відповідач виконував до 21 березня 2014 року. Станом на 11 квітня 2022 року утворилась заборгованість на загальну суму 139 766,48 доларів США, з яких 31 648,84 доларів США основна сума боргу, 28 316,47 доларів США відсотки, 7 295,78 доларів США комісія, 72 505,39 доларів США - пеня. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 139 766,48 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11 квітня 2022 року складає 4 088 169,54 грн за кредитним договором № VOKVGA від 18 серпня 2008 року, яка складається з наступного: 31 648,84 долара США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 28 316,47 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 7 295,78 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 72 505,39 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та 61 322,54 грн судового збору.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOKVGA від 18 серпня 2008 року в розмірі 77 261 дол США 09 центів, з яких 31 648,84 доларів США тіла кредиту, 28 316,47 доларів США процентів, 7295,78 доларів США комісії, 10 000 дол США пені та 33 727,40 грн судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду в частині стягнутих 7295,79 доларів США комісії. Вказує, що надання фінансового інструменту не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він не замовляв, а банк не передав йому ні матеріальне, а ні нематеріальне благо. Банк заклав умову щодо оплати винагороди за завідомо неіснуючу послугу з метою незаконного збагачення. Правочин, укладений із використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2023 року в справі № 159/809/23 йому було відмовлено в задоволенні позову про захист прав споживача, у зв`язку із обранням неефективного способу захисту нікчемний договір не може бути визнаний недійсним. Цим рішенням встановлено, що положення кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемним. Вважає, що неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до безпідставного задоволення позову в частині стягнення комісії. Просив скасувати рішення Ковельського районного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року в цій справі в частині задоволених позовних вимог і ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову в частині стягнення комісії в розмірі 7295,78 доларів США.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2023 року в справі № 159/809/23 у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання умов договору щодо сплати комісії недійсними відмовлено, ОСОБА_2 правом апеляційного оскарження не скористався. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 скористався правом оскарження договору в частині винагороди за надання фінансового інструменту у справі за його позовом до банку, то твердження у справі, що розглядається, суперечить загальним вимогам цивільного судочинства. Крім того, цим рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_2 підписував додаткові угоди/договори з метою проведення реструктуризації, отже про наявність винагороди відповідачу було відомо, на момент укладення договору, додаткових угод/договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому його виконував. Просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Судом першої інстанції, в частині, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що 18 серпня 2008 року укладений кредитний договір №VOKVGA, у п. 8. 1 якого передбачено, що Банк зобов`язується надати кредитні кошти на строк з 18 серпня 2008 року по 18 серпня 2018 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 29 263,84 доларів США на споживчі цілі, з них 25 000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 750 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188,52 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 130,92 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3194,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.3.7 Кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 Кредитного договору. У випадку несвоєчасного погашення заборгованості позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми прострочення за кожен день (п.5.1, п.8.4). Строк позовної давності 5 років (п.5.5). 18 серпня 2008 року Банк надав відповідачу готівкові кредитні кошти в розмірі 25000 доларів США, що підтверджено ордером-розпорядженням №ХХDB9M.

27 липня 2011 року між сторонами укладена Додаткова угода, за умовами якої сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до 20 липня 2011 року зменшена на 218,55 доларів США, а саме: пеня у розмірі 218,55 доларів США. У разі порушення позичальником будь-яких із зобов`язань, передбачених у графіку понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 218,55 доларів США. Пункт 8.1 Договору викладено у новій редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 18.08.2008 по 18.08.2018 у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 32244,78 доларів США на наступні цілі: у розмірі 26069,44 доларів США на споживчі цілі, з них 25000 дол США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 750,00 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188,52 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 130,92 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 6175,34 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.3.7 Кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 Кредитного договору». Щомісячний платіж повинен становити не менше 566,93 дол США в період з 15 по 20 число кожного місяця. Строк позовної давності 50 років. Всі інші умови залишаються незмінними.

23 вересня 2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду про те, що сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання угоди, зменшена на 4860,08 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 4860,08 доларів США. У разі порушення позичальником будь-яких із зобов`язань, передбачених у графіку понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4860,08 доларів США. Пункт 8.1 Договору викладено у новій редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 18 серпня 2008 року по 18 вересня 2023 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 41240,36 доларів США на наступні цілі: у розмірі 26069,44 доларів США на споживчі цілі, з них 25000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 750,00 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188,52 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 130,92 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 15170,92 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.3.7 Кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 Кредитного договору» Щомісячний платіж повинен становити не менше 610,50 доларів США в період з 15 по 20 число кожного місяця. Строк позовної давності 50 років. Всі інші умови залишаються незмінними.

Відповідач вносив кошти на повернення кредиту, що відображено у виписці по рахунку, останній платіж здійснив 25 липня 2014 року.

Станом на 11 квітня 2022 року утворилась заборгованість на загальну суму 139 766,48 доларів США, з яких 31 648,84 доларів США основна сума боргу, 28 316,47 доларів США відсотки, 7 295,78 доларів США комісія, 72 505,39 доларів США - пеня.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2023 року у справі № 159/809/23 (набрало законної сили 23 серпня 2024 року) ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів 1.1, 7.2, 2.2, 3.6, 7.3 в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту, резервування коштів і додатковий моніторинг. У цій справі суд встановив, що положення спірного споживчого кредитного договору від 18 серпня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 № VOKVGA передбачають сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, проведення додаткового моніторингу і дострокову сплату платежів, що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, суд дійшов висновку про те, що такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними. Обраний позивачем спосіб захисту (про визнання вищевказаних пунктів договору недійсними) є неналежним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статті 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Верховний Суд України у постанові від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зробив висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 зауважила, що практику застосування норм права щодо недійсності (оспорюваності, нікчемності) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону) (постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15).

Наведені приписи Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом. Станом на час укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» передбачав можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданих відповідачем доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що він не довів у чому полягає обман під час укладення між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору від 18 серпня 2008 року, додаткової угоди (про реструктуризацію заборгованості) від 27 липня 2011 року, додаткової угоди від 23 вересня 2013 року (про зменшення суми заборгованості, визначення нових строків кредитування і розміру щомісячних платежів).

Не є нікчемними умови кредитного договору щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструмента, комісії, оскільки правовідносини в цій частині регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній станом на серпень 2008 року, які не встановлювали недійсності таких умов договору.

Такий висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 травня 2023 року в справі № 686/1696/15-ц, якою було стягнуто з відповідача в користь АТ КБ "ПриватБанк" винагороду за надання фінансового інструменту.

Судом першої інстанції правильно не узято до уваги рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2023 року у справі № 159/809/23, оскільки недійсним п. 8. 1 Договору не визнано, рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідач, укладаючи з банком 18 серпня 2008 року кредитний договір, погодився, підписав та виконував умови такого договору щодо повернення заборгованості, що відповідно до п. 8. 1 Договору, включало в себе винагороду банку за надання фінансового інструменту. Умови щодо розміру та порядку оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що визначені п. 8. 1 Договору, ні додатковою угодою від 27 липня 2011 року, а ні додатковою угодою від 23 вересня 2013 року змінені не були. При цьому звернення із заявами про реструктуризацію заборгованості, укладення, ознайомлення та підписання таких додаткових угод підтверджує обізнаність відповідача та його згоду щодо необхідності сплати такої винагороди в користь банку, що в свою чергу виключає здійснення позивачем нечесної підприємницької діяльності чи намір введення відповідача в оману.

Суд першої інстанції правильно вважав, що підписання і подальше виконання умов кредитного договору свідчить про волевиявлення відповідача та є підтвердженням його повного усвідомлення наслідків укладених ним додаткових угод до договору.

Сторони і після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб. При цьому укладення додаткової угоди від 23 вересня 2013 року до кредитного договору після ухвалення судового рішення Горохівським районним судом Волинської області від 21 травня 2013 року № 155/62613-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки (в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2008 року та додатковою угодою від 27 липня 2011 року) і є тим узгодженим сторонами способом подальшого погашення кредитної заборгованості. Виконання додаткової угоди від 23 вересня 2013 року відповідач припинив здійснювати 21 березня 2014 року, в наслідок чого виникла заборгованість.

Посилання відповідача на порушення банком норм Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу нікчемності п. 8.1 кредитного договору є необґрунтованими, оскільки кредитний договір укладений і умова щодо оплати винагороди за надання фінансового інструменту була узгоджена між сторонами 18 серпня 2008 року (з урахуванням додаткової угоди від 27 липня 2011 року), задовго до набрання чинності 16 жовтня 2011 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено після абзацу другого абзацом такого змісту «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Додаткова угода від 23 вересня 2013 року не змінювала п. 8.1 Договору від 18 серпня 2008 року з урахування додаткової угоди від 17 липня 2011 року) не містить змін в умовах про оплату відповідачем в користь позивача послуг з надання фінансового інструменту.

Суд першої інстанції надав правову оцінку всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та порушення норм процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного Волинської області від 22 квітня 2024 року в цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя

Судді