Справа № 638/3752/22
Провадження № 2-с/638/79/24
УХВАЛА

Іменем України

19 серпня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді - Щепіхіної В. В.,

при секретарі - Рєзнік І. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу №638/3752/22 від 12.07.2022, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

Боржник ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про визнання судового наказу №638/3752/22 від 12.07.2022, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню та його скасування.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12 липня 2022 року суддею Дзержинського районного суду м. Харкова на підставі заяви ОСОБА_2 видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .. Про існування судового наказу боржник дізнався лише в березні 2024 року. Заявник зазначає, що були відсутні підстави для видачі судового наказу, оскільки з початку повномасштабного вторгнення він перебуває у зоні бойових дій, відправляє грошові кошти на утримання дитини. Також, зазначає, що ОСОБА_2 на момент подання до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів не мала можливості власноруч підписати відповідну заяву, оскільки не перетинала державний кордон з Україною. Це свідчить про те, що заявник надала неправдиві відомості та суд не отримав інформацію про обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про видачу судового наказу. На підставі зазначеного ОСОБА_1 вважає, що заявник повинен був звернутися до суду з позовною заявою, оскільки між сторонами існує спір.

У судове засідання боржник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_1 , адвоката Фільчакової Ю., надійшла заява, в якій остання просить суд розгляд заяви проводити без участі сторони.

У судове засідання стягувач ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.3 ст. 432 ЦПК України, неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали заяви та цивільної справи №638/3752/22, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що Дзержинським районним судом м. Харкова 12 липня 2022 року видано судовий наказ у цивільній справі № 638/3752/22 за результатом розгляду заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 08.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ч. 1ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, тобто, крім випадків видачі судового наказу про стягення аліментів у розмірі частки від заробітку або у твердій грошовій сумі.

У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

З аналізу норм ЦПК України, які регламентують наказне провадження, можно дійти висновку про те, що наказне провадження - це самостійний вид провадження цивільного судочинства, що існує поряд із позовним і окремим провадженням, якому притаманна певна процесуальна форма, що має певні особливості, пов`язані з тим, що ця форма забезпечує захист прав та інтересів стягувача, що має документи проти боржника, який не виконує свої зобов`язання. Метою наказного провадження є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано, та є ефективним засобом захисту прав боржника у безспірних справах.

При вирішенні питання про видачу судового наказу суд не перевіряє обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, оскільки на час видачі судового наказу суду невідомо про наявність спору між сторонами.

Звертаючись до суду із заявою про визнання судового наказу №638/3752/22 таким, що не підлягає виконанню, боржник вказує на відсутність підстав для видачі судового наказу. При цьому, заявник вказує, що сплачує аліменти в добровільному порядку та взагалі існує спір про розмір аліментів.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23 грудня 2011 року наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

У п.9 вказаної Постанови зазначається, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

За змістом статті 98, пункту 2 частини третьої статті 100, статті 103 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника. На такі документи поширюються вимоги статей 58 і 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів (пункт 5 зазначеної Постанови).

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину, поданою ОСОБА_2 , вбачається, що на підтвердження своїх вимог нею долучено, зокрема, належним чином завірену копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 08.04.2021 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), згідно з яким батьком записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 , копію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у цивільній справі №638/4011/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, копію довідки про реєстрацію місця проживання особи від 25.10.2021 №02-20809-2021, відповідно до якої ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Боржник у своїй заяві не ставить під сумнів той факт, що донька проживає разом з стягувачем.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

За приписами частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Суд не може прийняти до уваги надані боржником копії документів з інформацією про рух коштів, оскільки в зазначеній інформації не містяться відомості на користь кого були здійснені платежі з перерахування коштів. Також, з них неможливо встановити призначення відповідних платежів.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що судовий наказ було видано не помилково, а за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах. На сьогоднішній день боржником не надано суду доказів того, що наказ виконаний в повному обсязі та наявні інші причини, пов`язані з відсутністю обов`язку боржника.

Суд звертає увагу, що посилання заявника на відсутність стягувача на день подання заяви про видачу судового наказу на території України є необгрунтованим та спростовується матеріалами справи. ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною заявою, яку підписала особисто, шляхом направлення поштового відправленння засобами АТ "Укрпошта". Докази, які надав заявник, щодо перетину кордону України його малолітньою донькою

ОСОБА_5 , на утримання якої стягнуті аліменти, не спростовують висновків суду щодо встановлених обставин. Суд враховує, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_2 довела наявність у себе такого права, надавши суду разом з заявою копії необхідних документів.

Вирішуючи питання про винесення судового наказу суд чітко дотримався положень ст. 161 ЦПК України, якою визначено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ з урахуванням доказів, доданих до цієї заяви.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на судовий захист та передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги заяви про визнання виконавчого документу - судового наказу таким, що не підлягає виконанню, з підстав, на які посилається заявник, задоволенню не підлягають, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, статтею 273 Сімейного кодексу України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених устаттях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку, визначеному законом, може звернутися до суду з відповідним позовом.

Враховуючи вищенаведене, а також практику Європейського суду з прав людини, який наголошував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року), суд вважає, що заява ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 432 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги впродовж 15 днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу впродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Суддя Щепіхіна В. В.