Дата документу 29.10.2024 Справа № 336/1978/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1978/23 Головуючий у І інстанції: Боєв Є.С.
Провадження № 22-ц/807/1524/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є правонаступниками ОСОБА_5 , в особі представника - адвоката Лобікова Дмитра Валентиновича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку у спільному майні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину у спільному майні.

В обґрунтування позовних зазначала, що з листопада 2014 року до часу подання позову вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. Вони вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет.

Під час спільного проживання з ОСОБА_5 , за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року вони придбали нерухоме майно: житловий будинок площею 0,0473 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0473 кв.м. кадастровий № :07:034:0114 (відповідно до рішення Запорізької міської ради № 23/29 від 07 лютого 2018 року), на якій розташований цей будинок.

Вищезазначене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_5 . Будь-які письмові або інші угоди щодо права власності на це майно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як фактичне подружжя, не укладали.

Позивач зазначала, що неодноразово пропонувала ОСОБА_5 вирішити питання майнових прав, проте він не бажав займатись оформленням відповідних документів. Оскільки відповідач не визнав її майнових прав, звернулась до суду з позовом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просила суд встановити факт її спільного проживання разом з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 листопада 2014 року; визнати за нею право власності на частину майна, набутого за час спільного проживання, а саме: на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельною ділянки, площею 0,0473 кв. м, розташованої за вказаною адресою, кадастровий № :07:034:0114.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року позов задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 листопада 2014 року.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину майна, набутого за час спільного проживання, а саме: на 1/2 частину житлового будинку по

АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0473 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :07:034:0114.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, у липні 2023 року особи, які не брали участі у справі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в особі представника - адвоката Лобікова Д. В. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норма процесуального права та неправильне застосування матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просили скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що апелянти є дітьми відповідача - ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув під час проходження військової служби у Збройних Силах України. В порядку звернення до нотаріуса з приводу прийняття спадщини донці померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_1 стало відомо про наявність вищевказаного рішення суду, про що нею було повідомлено іншим дітям померлого. Усі четверо дітей одночасно оскаржили рішення суду, подавши спільну скаргу, вказуючи, що воно зачіпає їхні майнові права. Крім того, у скарзі вони одночасно зазначили, що є спадкоємцями померлого відповідача, тож майно батька є об`єктом спадкування.

Скаржники зазначали, що оскаржуваним рішенням суду встановлені обставини, що не відповідають дійсності. Так, у мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції зазначив, що ні позивач, ні відповідач у будь-якому шлюбі не перебувають. Однак з рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2023 у справі № 334/5274/22 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу, вбачається, що ОСОБА_6 перебувала в офіційному шлюбі у період 1991-2023 років, що виключає можливість встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року поновлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як особам, які не брали участь у справі, в інтересах яких діє адвокат Лобіков Д.В., строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участь

у справі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

в інтересах яких діє адвокат Лобіков Д.В., на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , як осіб, які

не брали участі у справі, на рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого залучені: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину у спільному майні закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2024 року, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд.

17 жовтня 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_7 про приєднання доказів до матеріалів справи, в якому вона просить поновити строк для подання доказів, приєднати до матеріалів справи протокол опитування свідка ОСОБА_10 ; довідку про час перебування ОСОБА_5 на передовій від 14.10.2024; довіреність Рянічева Ю.В. від 04.05.2023. також просить викликати і допитати в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

У судовому засіданні представник апелянтів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Лобіков Д.В. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року та відмові в задоволенні позову.

ОСОБА_6 та її представник - адвокат Нінчук-Худякова О.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Протокольною ухвалою апеляційного суду клопотання ОСОБА_7 про приєднання доказів до матеріалів справи від 17.10.2024 залишено без розгляду, оскільки ОСОБА_7 не оскаржувала рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року, а сам факт того, що вона є правонаступником померлого ОСОБА_5 не свідчить про наявність у неї процесуальних прав заявляти відповідні клопотання.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід частково задовольнити з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_12 , суд першої інстанції прийняв заяву відповідача ОСОБА_5 про визнання позову від 04.05.2023. Перевіривши її, суд дійшов висновку про те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживають у фактичних шлюбних відносинах з листопада 2014 року до часу ухвалення рішення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В порядку ч. 4 вказаної статті сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями частин 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання.

Положеннями ст. 74 СК України врегульовані майнові права осіб, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Ці положення є виключенням, а отже особи, які проживали без реєстрації шлюбу інших прав, ніж визначені ст. 74 СК України, не набувають.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і, за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.

Так, матеріалами справи підтверджено і не заперечували сторони, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,4 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0473 га, кадастровий номер № :07:034:0114, що підтверджується договором від 08.11.2017, засвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. та зареєстрований в реєстрі за 1794; рішенням Запорізької міської ради від 07.02.2018 року № 23/39 про передачу ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 0,0473 га, кадастровий номер № : 07:034:0114; технічним паспортом № 14814/73365 та витягом з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно, прав власності на нерухоме майно, іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 11-33).

04.05.2023 відповідач ОСОБА_5 подав до суду заяву про визнання позову, в якій він підтверджує, що наслідки такого визнання йому відомі. Брати участь у судових засіданнях не має можливості у зв`язку з тим, що перебуває на військовій службі, у м. Запоріжжі перебуває тільки періодично (т. 1 а.с. 52).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2023 у справі № 334/5274/22 розірвано шлюб, зареєстрований 26.01.1991 виконкомом Перещепинської селищної Ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 03 між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишено прізвище « ОСОБА_13 ». Ухвалено шлюб вважати припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вказане рішення набрало законної сили 23.02.2023 (а.с. 69-70).

Таким чином, апеляційний суд встановив, що у період з 26.01.1991 до 23.02.2023 ОСОБА_14 перебувала в шлюбі зі ОСОБА_8 .

Колегія суддів зауважує, що перебування ОСОБА_14 в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8 унеможливлює встановлення судом факту її спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01.11.2014, оскільки вказане не відповідає нормам сімейного права, суперечить моральним засадам суспільства та вимогам ст. 25 СК України.

Таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_6 відсутні.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Таким чином, всупереч вимогам процесуального закону суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог ОСОБА_6 , прийнявши заяву відповідача ОСОБА_5 про визнання її позову, не звернув уваги на відсутність підстав для задоволення цього позову, що є обов`язком суду.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в частині неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, у зв`язку з чим, її слід частково задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є правонаступниками ОСОБА_5 , в особі представника - адвоката Лобікова Дмитра Валентиновича - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року - скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку у спільному майні - залишити без задоволення».

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: