Справа № 466/2243/20 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/3190/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Псярук О.В.;

адвоката Посікіри Р.Р.

представника позивача Романишина Ф.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року адвокат Посікіра Роман Романович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому «Банк», «відповідач»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович, у якому просив захистити право власності згаданого позивача шляхом припинення права власності Банку на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; в подальшому «спірна квартира»), скасувавши рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Тузяка П.Т. (в подальшому «державний реєстратор») про державну реєстрацію від 02 вересня 2016 року за індексним номером: 31213059.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 15 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №LVH9GK00000174 (в подальшому «Кредитний договір»).

Для забезпечення виконання зобов`язань за згаданим Кредитним договором 15 травня 2007 року між позивачем та відповідачем також було укладено Договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. та зареєстрований в реєстрі за №4662, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передав в іпотеку Банку, як іпотекодержателю, належну йому на праві приватної власності спірну квартиру (в подальшому «Договір іпотеки»).

11 березня 2020 року після ознайомлення з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка №203661545) позивачу стало відомо, що відповідач 02 вересня 2016 року на підставі рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Тузяка П.Т. про державну реєстрацію за індексним номером 31213059 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру на підставі Договору іпотеки та ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Вважає, що рішення, на підставі якого зареєстрована квартира за відповідачем, є незаконним, оскільки спірна квартира використовується як місце постійного проживання позивача, а тому не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно чи продажу від імені іпотекодержателя) на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Окрім того, відповідач під час проведення державної реєстрації був зобов`язаний надати державному реєстратору докази направлення вимоги Банку про усунення порушення основного зобов`язання та/або Договору іпотеки усім іпотекодавцям, проте вимоги та доказів її направлення не було надано державному реєстратору під час прийняття спірного рішення. Вважає, що відповідач не надав державному реєстратору ОСОБА_2 доказів невиконання боржником умов кредитного договору, а останній не встановив розміру вимоги за кредитним договором, яка була задоволена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає також, що відповідач не провів оцінку нерухомого майна, а державний реєстратор не витребував звіт про таку оцінку під час прийняття рішення про державну реєстрацію (а.с. 1-10).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Ухвалено захистити право власності ОСОБА_1 шляхом припинення права власності Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), скасувавши рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича про державну реєстрацію від 02 вересня 2016 року за індексним номером: 31213059.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 15 000 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в дохід держави в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 214-221).

Дане рішення оскаржила представник відповідача - Банку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Доводи позовної заяви про те, що Банком не подано звіту експертної оцінки, що передувала реєстрації права власності, вважає «голослівними і нічим не підтвердженими».

Також вважає «безпідставним» твердження позивача про те, що Банком не направлялась письмова вимога щодо виконання грошового зобов`язання за Кредитним договором, оскільки така вимога направлялась позивачу рекомендованим листом з повідомленням і була врученою йому 18.03.2013 року.

Стверджує, що Банком було надано реєстратору перелік необхідних документів і «вказані документи знаходяться в реєстровій справі».

Вважає, що «на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до Суду не надано жодного документу, який підтвердив факт внесення коштів у розмірі 15 000 грн та внесення саме цієї суми коштів як витрати на правничу допомогу», а тому вважає неправомірним стягнення з відповідача на користь позивача 15 000 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу (а.с. 229-242).

Апелянт та його представник ОСОБА_3 (автор апеляційної скарги), будучи своєчасно (01-02.01.2024 року) належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи, призначений на 09-30 год. 05.02.2024 року (том 2, а.с. 21, 22, 24, 27), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що:

-15.05.2007 року між АТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № LVH9GK00000174, для забезпечення виконання зобов`язань за яким 15.05.2007 року між позивачем та відповідачем також було укладено і Договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є спірна квартира (том 1, а.с. 11-32);

-02.09.2016 року державний реєстратор зареєстрував право власності на спірну квартиру за AT КБ «Приватбанк». При цьому підставою виникнення права власності зазначено: договір іпотеки квартири, серія та номер: 4663, виданий 15.05.2007, видавник: Тертична Е. В., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (відповідний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 1 і 2 ст. 15 ЦК України).

За змістом наведених приписів спосіб захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на право-порушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Перелік судових способів захисту цивільного права чи інтересу визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Так, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога на захист цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про захист права власності ОСОБА_1 шляхом припинення права власності АТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру, скасувавши рішення державного реєстратора, у зв`язку з чим суд першої інстанції і перевіряв наявність правових підстав для реєстрації за АТ КБ «Приватбанк» права власності на спірну квартиру, як на предмет іпотеки.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, Законом України «Про іпотеку» чітко визначено три способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін на підставі договору між іпотекодержателем та іпотекодавцем без звернення до суду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Судом встановлено, що пункт 27 Договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Цим пунктом сторони договору погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до ч. 2ст. 18 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У пункті 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553, що була чинна на момент реєстрації за АТ КБ «Приватбанк» права власності на предмет іпотеки, тобто - станом на 02.09.2016 року), визначено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з пунктом 61 вищевказаного Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;2)документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денногостроку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

На державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 26.05.2020 року у даній справі було витребувано в АТ КБ «Приватбанк» (зокрема) оригінали усіх документів, які були надані державному реєстратору для реєстрації права власності за АТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру, однак відповідач вимог згаданої ухвали не виконав та не надав відповідні оригінали письмової вимоги про усунення порушень з доказами її надіслання позивачу.

Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій), встановлено, що: «9. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. 24. За результатом розгляду заяви уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації, а також за бажанням заявника надає інформацію з Державного реєстру прав чи рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі. На примірнику поданої заяви, що долучався до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником зазначаються відомості про отримання документів в повному обсязі. У разі відмови у проведенні державної реєстрації прав заявникові також повертається документ, що підтверджує внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник під час повернення документів, надання рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі відповідно до пункту 8 цього Порядку встановлює особу заявника та перевіряє обсяг його повноважень».

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, також залишити позовну заяву без розгляду.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини п`ята та шоста статті 95 ЦПК України).

У постанові від 29.05.2019 року у справі № 539/1582/16-ц (провадження № 61-33362св18) Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду, який зазначив, що позивач не виконав вимоги судів щодо надання для ознайомлення та дослідження оригіналів документів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 17.07.2018 року у справі №915/1145/17 зазначено такий правовий висновок: «У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів».

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Банк не подав до суду та долучив до матеріалів справи допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували факт надіслання ним вимоги іпотекодавцю про усунення порушень, а також завершення 30-денного строку з момент отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Направлення на адресу позивача повідомлення-вимоги № 30.1.0.0/2-777 від 01.03.2013 року про порушення зобов`язань за кредитним договором рекомендованим листом з повідомленням про вручення не відповідає порядку, передбаченому ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується також і судовою практикою.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 645/1979/15-ц викладено такий правовий висновок (п.п. 45, 49): «При цьому стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення».

А у постанові від 14.11.2018 року у справі № 761/9285/17 Верховний Суд дійшов такого правового висновку: «Належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення».

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Тобто перед зверненням до реєстратора Іпотекодавець повинен замовити Звіт про оцінку об`єкта іпотеки.

Необхідність проведення такого звіту про оцінку майна також підтверджується і судовою практикою. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №306/2053/16-ц від 20.03.2019 року зазначається наступне: «При цьому суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_3 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна». Крім того, судом правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016 року) не проводилась. А відповідно до наведеного правового висновку набуттю права власності повинна передувати оцінка майна.

У постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 209/2599/17 зроблено такий правовий висновок: «Висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за банком., останнім державному реєстратору не надавався, а тому суди зробили правильний висновок про недотримання банком положень частини третьої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки...».

У постанові від 17.04.2020 року у справі № 661/5615/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення реєстратора, зазначив: «Також, під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно позивачів за ПАТ КБ «ПриватБанк» не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не надсилалася ОСОБА1 , ОСОБА2 , ОСОБАЗ , що є порушенням статті 37 Закону України «Про іпотеку» та порушує права власників нерухомого майна».

У постанові Верховного Суду від 11 липня 2023 року у справі № 725/2030/21 зазначено, що «статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час проведення державної реєстрації) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя».

Питання про те, чи може відсутність оцінки предмета іпотеки виступати підставою для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, неодноразово було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц сформульовано висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Акцентовано увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16.06.2021 року у справі №761/11601/19, повертаючи справу на розгляд до Касаційного цивільного суду, вказала, що вважає необґрунтованими підстави для передачі справи на її розгляд, так як не вбачає, що справа містить виключну правову проблему, оскільки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц вже висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та вказані висновки не потребують уточнення, а суди касаційної інстанції однаково застосовують ці висновки, що свідчить про усталеність судової практики.

Як вбачається з Інформаційної довідки при реєстрації права власності на спірну квартиру, відповідачем не було надано відповідного звіту, що є порушення частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Банку зазначив, що йому не відомо, чи Банком була проведена оцінка, але вважає, що факт її проведення може мати значення виключно у разі звернення з позовом про стягнення коштів у розмірі перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Судом не береться до уваги таке твердження представника відповідача з огляду на нижче наведене.

Відповідно до пункту 1.2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2014 року № 358, чинної на час складення висновку про вартість майна, на яку посилається заявник, інформація із звіту про оцінку майна, звіту про експертну грошову оцінку земельних ділянок (далі - звіт про оцінку), що складений для цілей оподаткування, вноситься безперешкодно та безоплатно до єдиної бази даних звітів про оцінку. Зазначена інформація складається за встановленою Фондом державного майна формою та є додатком до звіту. Строк дії звіту про оцінку, що не може перевищувати шість місяців з дати оцінки, зазначається в такому звіті. Звіт про оцінку є дійсним за умови включення інформації з нього до єдиної бази даних звітів про оцінку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивачем не підтверджено, що Банком не подано звіту про експерту оцінку майна, що передувала б державній реєстрації права власності. Водночас представник Банку не долучає відповідних доказів, які б спростовували доводи позивача та оскаржуваного судового рішення. Окрім того, матеріали реєстраційної справи № 101 не містять такого звіту про оцінку. Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, оскаржуване рішення про державну реєстрацію прийняте в порушення вимог ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

При цьому, рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у АТ КБ «Приватбанк» станом на 02.09.2016 року законних підстав для набуття у власність спірної не було. Так само, як у державного реєстратора були відсутніми підстави для рішення, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис 16201924 про право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру.

У абзаці 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься положення про те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За тієї обставини, що у державного реєстратора станом на 02.09.2016 року не було законних підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 31213059, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за Банком на підставі Договору іпотеки.

У відповідності до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч.5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що правнича допомога надавалась позивачу ОСОБА_1 адвокатом Посікірою Р.Р. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 11/03-1 від 11.03.2020.

Згідно з п. 6.1. договору про надання професійної правничої допомоги та правового супроводу клієнта, винагорода адвоката за надання послуг згідно цього Договору визначена сторонами згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для Клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 15 000, 00 за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими.

На підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Посікірою Р.Р. додано копію акта прийому-передачі наданих послуг № 1 від 09.04.2021, а також копії квитанцій, які підтверджують сплату позивачем на рахунок Адвокатського бюро Романа Посікіри 14 600,00 грн.

Актом від 09.04.2021 року встановлено, що послуги, передбачені договором про надання професійної правничої допомоги виконавцем були надані, а замовником прийняті.

У постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18 сформовано правовий висновок щодо вирішення питання про відшкодування витрат учасників справи на правову допомогу та застосування статей 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статей 123, 126 ГПК України: «Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»). За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»

Відповідно до п. 6.3. Договору про надання професійної правничої допомоги №11/03-1 від 11.03.2020, частина гонорару в сумі 15 000,00 грн. за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції сплачується Клієнтом на розрахунковий рахунок Бюро до ухвалення судом рішення по справі. При цьому в договорі не вказано про те, що такий гонорар повинен бути оплачений на рахунок адвокатського бюро саме одним платежем та повністю на момент подання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі №5023/5587/12 вказано, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 дано такий правовий висновок: «Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено».

Таким чином, враховуючи тривалість розгляду справи судом першої інстанції, велику кількість судових засідань, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 , витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15 000, 00 гривень.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у позові) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

У Відзиві представника позивача, адвоката Посікіри Р.Р., на апеляційну скаргу Банку міститься вимога про стягнення з апелянта (Банку) на користь позивача 7 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи.

Апелянт (Банк) вищезгаданий відзив представника позивача отримав ще 10.01.2024 року, однак до суду апеляційної інстанції жодних своїх доводів про неспівмірність витрат позивача на оплату професійної правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справи та/або клопотань про зменшення цих витрат не подав, а (ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності) суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі №454/3919/18).

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлена стороною позивача вимога про стягнення з апелянта на користь позивача 7 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 вересня 2023 року- без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн. витрат на професійну правничу допомогу в ході апеляційного провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 лютого 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.