Справа № 464/1776/23
пр.№ 2/464/386/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Андрушківа В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 464/1776/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Сихівська районна адміністрації Львівської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в якій просить ухвалити рішення про відібрання дитини ОСОБА_4 і повернути її за попереднім місцем проживання: АДРЕСА_1 , покликаючись, що відповідач протиправно змінила місце проживання малолітньої дитини без згоди батька, на даний час перебуває в Естонії та повертатись до України не збирається, лікуванням сина належним чином не займається, що може створювати реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою судді від 06 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання, встановлено учасникам справи процесуальні строки та Зобов`язати третю особу Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування подати пояснення щодо позову/відзиву, у тому числі письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Представником відповідача адвокатом Чугуєнком Д.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Долучено до матеріалів справи документи стосовно медичного та соціального нагляду за неповнолітнім ОСОБА_5 , що здійснюється відповідачем.

Відповідачем подано відповідь на відзив, в якому просить застосувати норми ст.162 СК України і ухвалити рішення, яким задоволити позов.

Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року доручено Міністерству юстиції України звернутися до компетентних державних органів Естонської Республіки, вказаних у Договорі між Україною та Естонською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, з судовим дорученням про надання правової допомоги Тартуським окружним судом Естонської Республіки в отриманні висновку компетентного органу (органів) Естонської Республіки: про: умови проживання ОСОБА_4 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ; стан здоров`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; доцільність відібрання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в матері та повернення її до України. Вказане доручення було повернуто суду без виконання.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 24 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотань позивача про виклик та допит свідків, витребування доказів, так як дані клопотання не стосуються предмета спору. Закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

22 січня 2024 року від третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як орган опіки та піклування надійшов витяг з протоколу №1 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 11 січня 2024 року, відповідно до якого недоцільне надання висновку через відсутність законних підстав, оскільки ст.19 СК України передбачено, що орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок при розгляді судом питання про відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Окрім цього, дитина разом з матір`ю на даний час проживає за межами України.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили такий задоволити.

Представник відповідача адвокат Чугуєнко Д.В., скористався правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у відсутності сторони відповідача та у задоволенні позову відмовити. Водночас заявив клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 гривень.

Заслухувавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. (ст.ст.12,81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Сторони, шлюб між якими розірвано рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2023 року (справа № 464/93/23), є батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 05 листопада 223 року (актовий запис № 174).

У ст.51 Конституції України закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За приписами ст.ст.141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст.ст.3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Як регламентовано ст.ст.8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21 виснував, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

За приписами ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц, відібрання дитини у контексті ст.162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини з огляду на її фізичний та психічний розвиток. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Тимчасове проживання дітей за кордоном, з огляду на воєнний стан в України, не суперечить інтересам дітей, сприятиме розширенню їхнього світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку. Першочергова увага повинна приділятися не інтересам батьків, а саме інтересам дітей (постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21).

У ході розгляду справи з`ясовано, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на всій території України введено воєнний стан, і внаслідок загрози життю та здоров`ю дитини через масові ракетні обстріли відповідач разом із сином виїхали до Естонії, де дитина, яка страждає аутизмом, проходить належне лікування та має відповідний догляд, що підтверджується письмовими доказами та не заперечується самим позивачем.

Усупереч процесуальному обов`язку позивачем, який користується професійною правничою допомогою адвоката, не наведено належних аргументів та не надано достатніх доказів на підтвердження необхідності відібрання дитини від матері з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також, не доведено, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше буде тут, а не залишатись з матір`ю в Естонії.

Таким чином, доводи та позиція сторони позивача зводяться виключно до формального заперечення проти перебування дитини за кордоном, посилаючись на обмеження його прав у спілкуванні з дитиною, не зважаючи на інтереси дитини, що у свою чергу не може слугувати правовим підґрунтям для задоволення позову.

Суд не досліджує наявність чи відсутність перешкод у спілкуванні батька з дитиною, позаяк самим позивачем у порядку ст.13 ЦПК України визначено предмет позову відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.

Отже, встановивши дійсні обставини справи та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також, позивачем заявлено про відшкодування за рахунок відповідача 12 500 грн витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За умовами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові - на позивача.

Вивчивши подані докази в підтвердження понесення судових витрат (договір про надання професійної правничої допомоги № 2022/90 від 20 грудня 2022 року; акт прийому-передачі фактично наданих послуг від 21 серпня 2023 року; заключна виписка від 21 серпня 2023 року, суд не знаходить підстав для відмови у такому відшкодуванні, оскільки ґрунтуються на положеннях ст.137 ЦПК України, неспівмірності таких не встановлено, адже стороною позивача відповідне клопотання не заявлено. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами ч.6 ст.137 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 500 грн витрат на професійну правничу допомогу. Отже заява підлягає задоволенню.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 500 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили у порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2

третя особа Сихівська районна адміністрації Львівської міської ради як орган опіки та піклування, , Україна, м. Львів, пр. Червоної Калини, 66, 79012,

Повне рішення суду складено 29 січня 2024 року.

Суддя Г.О.Шашуріна