СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15561/24

пр. № 2/759/4967/24

05 листопада 2024 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судового засідання Вінцковської О.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інтер-Поліс" про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 65 334,00 грн, моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн та понесені судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що їй на праві власності належить транспортний засіб «Opel Corsa», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 04.01.2024 року о 08 год. 08 хв. в с. Софіївська Борщагівка на перехресті вулиць Соборної та Шалімова водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «FORD» ,реєстраційний номер НОМЕР_2 , на регульованому перехресті при зеленому сигналі світлофора не надала дорогу транспортному засобу «OPEL», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під її керуванням, який рухався в зустрічному напрямку прямо, в результаті чого здійснила з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріального збитку. Своїми діями ОСОБА_2 порушила п. 16.6 Правил дорожнього руху і вчинила правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.01.2024 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850 грн в дохід держави.

На момент виникнення ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 31.10.2023 року №217520609, ліміт страхової суми за шкоду, заподіяну майну, - 160 000 грн, франшиза - 0 грн.

05.01.2024 року ОСОБА_3 звернулась до ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № 217520609. 26.02.2024 року ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило виплату ОСОБА_3 страхового відшкодування у розмірі 40 000,00 грн. Вказана сума розрахована страховиком відповідачки з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на підставі ремонтної калькуляції, згідно якої вартість ремонту без ПДВ складає 90 395, 37 грн, вирахування зношення запчастин (70 %) - 52 370,77 грн. Однак, виплаченого страховиком відповідачки страхового відшкодування не вистачило для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі через встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, а тому обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля та які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду. Згідно рахунку на оплату № 02/043 від 23.02.2024 року та акту надання послуг від 28.03.2024 року, виданих ФОП ОСОБА_4 , вартість проведених ремонтних робіт на відновлення належного ОСОБА_3 транспортного засобу «Opel Corsa», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 105 334,00 грн.

Вона неодноразово засобами телефонного зв`язку зверталась до ОСОБА_2 з питанням щодо відшкодування завданої шкоди, яка не була страховою виплатою ПрАТ «СК «Інтер-Поліс», однак відповідач відмовилася відшкодувати шкоду в добровільному порядку. 28.05.2024 року на адресу ОСОБА_2 представником була направлена претензія про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 65 334,00 грн, яку вона отримала, однак вона залишена без виконання.

Процесуальні дії

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30.07.2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 57-58)

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 01.08.2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 60-61).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2024 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 67-68).

12.09.2024 року до суду від представника відповідача - адвоката Антосина Р.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що вказана позивачем фактична сума завданого збитку становить 105 334,00 грн та ця сума не перевищує страховий ліміт полісу ОСЦІВВНТЗ № 217520609, який становить 160 000,00 грн, у зв`язку з чим обов`язок відшкодувати шкоду лежить на ТДВ «СК «Інтер-Поліс». Між позивачем та ТДВ «СК «Інтер-Поліс» досягнуто згоди щодо розміру страхового відшкодування та сплачено кошти у розмірі 40 000,00 грн. Позивач була ознайомлена з сумою страхового відшкодування та надала свою добровільну згоду на виплату саме такої суми.

Позивачем надано копію акту надання послуг від 28.03.2024 року та рахунок на оплату № 02/043 від 23.02.2024 року, які підтверджують вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Opel Corsa», реєстраційний номер НОМЕР_1 на загальну суму 105334,00 грн, однак вказаний акт може бути доказом, що може підтверджувати обставини виконання суб`єктом господарювання ремонтних послуг та наявності підстав для оплати їх позивачем, але не є підтвердженням реальності понесених ОСОБА_3 витрат. Доказів на підтвердження відновлення автомобіля на вказану у рахунку фактурі суми, матеріали справи не містять.

Позивач, в якості додатків до позовної заяви надано фото копію ремонтної канкуляції №12091 від 28.02.2024 року, яка не підписана виконавцем та не оформлена звітом про оцінку завданого збитку та не може бути належним доказом завданого збитку.

Позивач не надає жодних доказів щодо наявності моральної шкоди та її розміру не надано обґрунтованого розрахунку (а.с. 75-82).

09.09.2024 року до суду від представника третьої особи ОСОБА_5 надійшли пояснення, у яких зазначив, що позов підлягає задоволенню. Також вказав, що між позивачем та третьою особою було досягнуто згоди щодо розміру страхового відшкодування та сплачено кошти у розмірі 40 000,00 грн. Реальна вартість нанесеного збитку була розрахована на підставі рахунку, була розрахована вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, яку потрібно для повного відновлення транспортного засобу внаслідок ДТП. Винна особа не вправі вимагати враховувати зношеність деталей, оскільки відшкодовує шкоду у розмірі реальних витрат понесених внаслідок ДТП. Матеріальна шкода повинна бути задоволена в повному обсязі, оскільки винуватець несе відповідальність у повному обсязі (а.с. 90-94).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просила позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, виклдаених у позові, та стягнути моральну шкоду, судовий збір та витрати на правову допомогу.

Відповідач у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа свого представника до суду не направили, у поясненнях просили розглядати справу без їх представника.

Суд, заслухавши представника позивача та відповідача дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Фактичні обставини справи

В судовому засіданні встановлено, що транспортний засіб «Opel Corsa», реєстраційний номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та застрахований згідно полісу ОСЦІВВНТЗ № 216645892 у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (а.с. 14, 22).

Згідно полісу ОСЦІВВНТЗ № 217520609 транспортний засіб «FORD», реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахований у ПрАТ «СК «ІНТЕР ПОЛІС», франшиза становить 160 000,00 грн (а.с. 21).

Постановою Києво-Святошинського районного суду м.Києва від 29.01.2024 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850 грн в дохід держави (а.с. 29).

22.02.2024 року ОСОБА_3 направила на адресу ПрАТ «СК «ІНТЕР ПОЛІС» заяву про погодження суми страхового відшкодування у розмірі 40 000,00 грн (а.с. 24).

26.02.2024 року ПрАТ «СК «ІНТЕР ПОЛІС» направили на адресу ОСОБА_3 повідомлення про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 40 000,00 грн (а.с. 28).

13.06.2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Антосин Р.С. направив на адресу представника ОСОБА_3 - адвоката Бризгалової А.І. заперечення на вимогу від 28.05.2024 року (а.с. 37-38).

На підтвердження понесення матеріальних збитків позивачем надано: копію ремонтної канкуляції № 12091 від 28.02.2024 року, копію рахунку на оплату ФОП ОСОБА_4 №02/043 від 23.02.2024 року (а.с. 31-35).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

У постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно з встановленими судом обставинами позивач, якому належить пошкоджений у ДТП автомобіль марки «Opel Corsa», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на праві власності, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну, за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, на яку посилався суд першої інстанції, а також постанови від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Відповідно до ст. 3 закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі по тексту - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 7 цього Закону України, проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Позивачем надано на підтвердження понесення матеріальних збитків: копію ремонтної канкуляції № 12091 від 28.02.2024 року, яка не підписана виконавцем та не оформлена звітом про оцінку завданого збитку, та копію рахунку на оплату ФОП ОСОБА_4 №02/043 від 23.02.2024 року (а.с. 31-35).

22.02.2024 року ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» досягли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи в розмірі 40 000,00 грн та вказана сума перерахована ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» ОСОБА_3 (а.с.27).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, належними та допустимими доказами позивач має довести факт пошкодження належного йому майна, обсяг таких пошкоджень, та розмір витрат на відновлення пошкодженого майна, з врахуванням вартості зносу.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведені вимоги щодо наявності підстав для покладення відповідальності на ОСОБА_2 , не підтверджені належними доказами різниця між фактично сплаченою вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою виплаченого страхового відшкодування, розмір витрат на відновлення пошкодженого майна, а тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача завданих їй пошкодженням автомобіля «Opel Corsa», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , матеріальних збитків з вини ОСОБА_2 у повному обсязі.

Щодо вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Для застосування такого виду відповідальності, який передбачений вищезазначеними нормами є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Під час розгляду справи судом не встановлено складу цивільного правопорушення з боку відповідача так як позивач не надала суду доказів порушення її прав відповідачем. Таким чином суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інтер-Поліс" про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інтер-Поліс", адреса: м.Київ, вул.Володимирська, 59, .

Повний текст рішення виготовлено 13.11.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб