Справа № 159/5391/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/1002/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача Гачака І. О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року АТ «Українська залізниця», від імені якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ним під час виконання трудових обов`язків, у якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь вартість неоприбуткованого дизельного пального в сумі 1 810 409 грн 75 коп.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року у відкритті провадження в даній справі відмовлено. Роз`яснено сторонам, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Вважаючи вказану ухвалу суду незаконною, позивач АТ «Українська залізниця», від імені якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив її скасувати, а позовну заяву для продовження розгляду передати до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, та дійшов хибного висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду даної справи і від його представника надійшла письмова заява про її розгляд у відсутності його довірителя, суд вважає за можливе розгляд справи проводити без відповідача та його представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, такі складові, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Пунктом 8 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Так, у пункті 12 частини першої цієї статті передбачено, що господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У частині другій статті 89 ГК України визначено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

- іншими винними діями посадової особи.

Із системного аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції, такий спір виник між господарським товариством та його посадовою особою, стосується рішень, дій чи бездіяльності цієї посадової особи на виконання нею своїх повноважень з управління товариством, організацією діяльності товариства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є відшкодування майнової шкоди, завданої товариству неналежним та недобросовісним виконанням трудових обов`язків відповідачем під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи - керівника (начальника) виробничого підрозділу «Локомотивне депо Ковель» регіонального підрозділу філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Отже, вказані правовідносини, як вірно вважав суд першої інстанції, за своєю суттю є господарськими, хоч і виявлені після звільнення відповідача із займаної посади.

Зазначеним висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц (провадження № 14-329цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 (провадження № 12-24гс20), Верховного Суду у постанові від 01 грудня 2022 року у справі № 161/7347/21.

Оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не впливають на законність постановленої ним ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з додержанням вимог цивільного процесуального законодавства, а тому підстав для її скасування і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді