Провадження № 22-ц/802/879/24 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Марущенко Н. О., Поперецького О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 , відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він працював у відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») на посаді начальника філії Рівненське обласне управління. 27 вересня 2021 року АТ «Ощадбанк» видало наказ № 1455-к про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Даним наказом відповідач вже четвертий раз, починаючи з 2013 року, намагається звільнити його з роботи. Попередні три звільнення, як і відповідні накази АТ «Ощадбанк» про звільнення, визнано незаконними і скасовано в судовому порядку. Підставою для видачі наказу про його звільнення від 27 вересня 2021 року стало те, що ніби то він, після чергового поновлення його на роботі судовим рішенням та видачі наказу відповідачем від 06 квітня 2021 року про його поновлення, починаючи з 06 квітня та до 27 вересня 2021 року вчинив прогул без поважних причин, про що були складені відповідні акти.

Позивач зазначав, що з наказом відповідача від 06 квітня 2021 року про поновлення його на роботі він ознайомився лише 01 вересня 2021 року. У цей же день, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, він звернувся за медичною допомогою. Листком непрацездатності підтверджується, що він перебував на лікарняному з 01 вересня 2021 року до 24 вересня 2021 року. Крім того, 20 вересня 2021 року він подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, як особі з інвалідністю, та щорічної відпустки.

Вказував, що 25 та 26 вересня 2021 року були вихідними днями, а 27 вересня 2021 року він не з`явився на роботу, адже подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів з 27 вересня до 25 листопада 2021 року та щорічної відпустки з 26 листопада 2021 року. Крім того, з 27 вересня 2021 року до 01 жовтня 2021 року він також перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності.

Таким чином, причини відсутності його на роботі є поважними, зокрема у період з 06 квітня 2021 року до 01 вересня 2021 року - він не був обізнаний із фактом його поновлення на роботі, у період з 02 вересня 2021 року до 24 вересня 2021 року у зв`язку з його перебуванням на лікарняному, а 27 вересня 2021 року у зв`язку із завчасним поданням 20 вересня 2021 року заяви про надання відпусток з 27 вересня 2021 року. Прогулів він не допускав.

Посилався на те, що його звільнення відбулось як захід дисциплінарного стягнення, то перед його застосуванням відповідач був зобов`язаний зажадати від нього письмові пояснення. Лист із поясненням причин його відсутності на роботі у період з 02 вересня 2021 року та заява про надання відпустки були отримані АТ «Ощадбанк» 21 вересня 2021 року, тобто завчасно, фактично за тиждень до винесення оскаржуваного наказу про звільнення. Тож при винесенні оскаржуваного наказу відповідач виніс його без врахування письмових пояснень працівника.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд: 1) визнати незаконним наказ АТ «Ощадбанк» від 27 вересня 2021 року № 1455-к; 2) поновити його на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 27 вересня 2021 року; 3) стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно штатного розпису за період з 27 вересня 2021 року по дату прийняття рішення; 4) визнати незаконною відмову АТ «Ощадбанк» видати наказ про надання йому відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів та щорічної відпустки з дня наступного за закінченням відпустки без збереження заробітної плати; 5) зобов`язати АТ «Ощадбанк» в день винесення наказу про поновлення його на посаді видати наказ про надання йому відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів та щорічної відпустки з дня наступного за закінченням відпустки без збереження заробітної плати; 6) стягнути з відповідача на свою користь 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Ощадбанк» від 27 вересня 2021 року № 1455-к «Про застосування до ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення».

Поновлено ОСОБА_2 з 27 вересня 2021 року на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно штатного розпису за період з 28 вересня 2021 року по 06 грудня 2023 року включно у розмірі 450 037 грн 92 коп., без урахування податків і зборів та обов`язкових платежів.

Визнано протиправною бездіяльність АТ «Ощадбанк», що полягала у не розгляді заяви ОСОБА_2 про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів та щорічної відпустки з дня наступного за закінченням відпустки без збереження заробітної плати та зобов`язано АТ «Ощадбанк» в день винесення наказу про поновлення ОСОБА_2 на посаді розглянути заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів та щорічної відпустки з дня наступного за закінченням відпустки без збереження заробітної плати.

Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_2 .

Позивач у поданій апеляційній скарзі, вважаючи оскаржуване рішення в частині визначення розміру моральної шкоди таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його у цій частині змінити, збільшивши її розмір з 10 000 грн до 500 000 грн.

Відповідач АТ «Ощадбанк» у відзиві на апеляційну скаргу позивача просило залишити її без задоволення та підтримало вимоги своєї апеляційної скарги.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2024 року постанову Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки у вказаний у наказі період прогулу він був відсутній на роботі з поважних причин, зокрема з 06 квітня до 01 вересня 2021 року ОСОБА_2 не був ознайомлений із наказом про його поновлення з 06 квітня 2021 року на роботі, а з 01 вересня (день ознайомлення з наказом) до 24 вересня і з 27 вересня до 01 жовтня 2021 року перебував на лікарняному, а тому були відсутні підстави для його звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлюючи позивача на роботі суд першої інстанції на підставі ст. 235 КЗпП України стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також суд зазначив, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода.

Також, визнавши незаконним наказ від 27 вересня 2021 року про звільнення позивача, суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність АТ «Ощадбанк», яка полягала у не розгляді заяви ОСОБА_2 про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів та щорічної відпустки з дня наступного за закінченням відпустки без збереження заробітної плати та зобов`язав відповідача в день винесення наказу про поновлення позивача на посаді розглянути заяву про надання позивачу відпусток.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що з липня 1999 року позивач ОСОБА_2 працював у АТ «Ощадбанк» на посаді начальника філії Рівненського обласного управління.

Наказом відповідача АТ «Ощадбанк» від 11 листопада 2013 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення за наказом від 11 листопада 2013 року ОСОБА_2 оскаржив до суду. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року у справі № 569/22447/13-ц визнано незаконним наказ про звільнення, поновлено позивача на роботі з 11 листопада 2013 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

На виконання рішення суду наказом відповідача від 30 липня 2015 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 11 листопада 2013 року.

19 жовтня 2016 року відповідач прийняв рішення про припинення повноважень начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 та наказом від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади з 24 жовтня 2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Звільнення з посади ОСОБА_2 оскаржив до суду. Рішенням Рівненського міського суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 569/15101/16-ц, з урахуванням постанови Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 21 жовтня 2016 року про звільнення позивача та поновлено його на роботі, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 386 009 грн 14 коп. без відрахування до бюджету всіх необхідних платежів і податків, визнано протиправними дії відповідача щодо розгляду заяв ОСОБА_2 при вирішенні питання про надання йому відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку та визнано незаконною відмову АТ «Ощадбанк» видати наказ про надання такої відпустки. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

На виконання рішення суду наказом відповідача від 21 листопада 2018 року позивача поновлено на роботі з 25 жовтня 2016 року.

30 листопада 2018 року постановою правління АТ «Ощадбанк» прийнято рішення про припинення повноважень ОСОБА_2 та звільнення з посади. Наказом голови правління від 30 листопада 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника філії Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 30 листопада 2018 року у зв`язку з припиненням повноважень на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Звільнення з посади ОСОБА_2 втретє оскаржив до суду. Рішенням Рівненського міського суду від 16 березня 2021 року у справі №569/24685/18, яке набрало законної сили 02 березня 2023 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 . Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Ощадбанк» від 30 листопада 2018 року, поновлено позивача на роботі з 30 листопада 2018 року, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 464 822 грн 55 коп. Визнано протиправними дії АТ «Ощадбанк» щодо розгляду заяви ОСОБА_2 при вирішенні питання про надання йому відповідно відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку, як діду, у зв`язку із виходом матері дитини на роботу. Визнано незаконною відмову надати ОСОБА_2 відпустку по догляду за онукою. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Наказом голови правління АТ «Ощадбанк» від 06 квітня 2021 року ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника філії Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 30 листопада 2018 року. Визначено робоче місце начальника філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» Озімковського А. В. у філії Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» за адресою: вул. С. Петлюри, 16, м. Рівне, Рівненська область.

Для ОСОБА_2 відповідачем направлялись листи із запрошенням з`явитися до АТ «Ощадбанк» для оформлення документів з поновлення на роботі. Такі листи з описами вкладень та накладною були направлені 06 квітня 2021 року, 22 квітня 2021 року.

08 червня 2021 року ОСОБА_2 направлено лист з проханням повідомити дату, на яку він планує прибути для ознайомлення його з кадровими наказами та вчинення інших необхідних дій, пов`язаних із виконанням рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2021 року.

З дати видачі наказу про поновлення на роботі 06 квітня 2021 року ОСОБА_2 був відсутній на роботі і відповідачем за кожен день невиходу на роботу ОСОБА_2 з 06 квітня 2021 року до 01 вересня 2021 року складено відповідні акти.

01 вересня 2021 року начальником відділу кадрового адміністрування департаменту по роботі з персоналом ОСОБА_3 ознайомлено ОСОБА_2 з наказом голови правління від 06 квітня 2021 року про поновлення на роботі та запропоновано надати пояснення причини відсутності на роботі.

Також 01 вересня 2021 року комісією у складі начальника відділу кадрового адміністрування департаменту по роботі з персоналом ОСОБА_3 , заступника начальника відділу внутрішньої безпеки управління з запобігання корупції департаменту безпеки Некрасова О. В., заступника начальника відділу претензійно-позовної роботи центрального регіону управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту ОСОБА_4 складено акт про відмову ОСОБА_2 від надання пояснень по факту невиходу на роботу з 06 квітня 2021 року до 01 вересня 2021 року. З акту вбачається, що ОСОБА_2 відмовився відповідати на питання щодо причини неявки на роботу після його поновлення з квітня 2021 року до 01 вересня 2021 року. Факт ознайомлення з наказом та з пропозицією надати пояснення підтверджується підписом ОСОБА_2 та відеозаписом, який є додатком до акту.

14 вересня 2021 року ОСОБА_2 направлено лист про необхідність останньому надати пояснення щодо причин відсутності на роботі та документи, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі, починаючи із 02 вересня 2021 року до 13 вересня 2021 року.

На вказаний лист позивач 20 вересня 2021 року направив відповідачу повідомлення, що відсутній на роботі, оскільки з 02 вересня 2021 року по даний час хворіє, перебуває на лікарняному.

Також ОСОБА_2 у цей день подав до голови правління АТ «Ощадбанк» заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати як особі з інвалідністю тривалістю 60 календарних днів з 27 вересня 2021 року до 25 листопада 2021 року та щорічної відпустки з 26 листопада 2021 року. Пояснення щодо причин відсутності на роботі та заяву відповідач отримав 21 вересня 2021 року, що підтверджується трекінгом відправлень ДП «Укрпошта» № 057, описом вкладень з накладною.

24 вересня 2021 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив відповідачу листи непрацездатності серії АЛД № 641871 та серії АЛД № 711226, які отримані банком 27 вересня 2021 року. Відповідно до листів непрацездатності позивач з 01 вересня 2021 року до 24 вересня 2021 року включно перебував на лікарняному.

Відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 27 вересня 2021 року до 01 жовтня 2021 року.

27 вересня 2021 року постановою правління АТ «Ощадбанк» № 648 прийнято рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_2 з посади начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу від 27 вересня 2021 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника філії Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 06 квітня до 01 вересня 2021 року.

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Згідно із ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі №572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі №536/1755/20 (провадження № 61-21194св21) вказано, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання поважності відсутності працівника на роботі, звільненого згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач був відсутній на роботі з 06 квітня до 01 вересня 2021 року, що стало підставою для його звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З`ясовуючи причини відсутності позивача на роботі, суд виходив із того, що з наказом про поновлення на роботі від 06 квітня 2021 року позивач був ознайомлений лише 01 вересня 2021 року, що підтверджується його підписом на наказі та відеозаписом, наданим представником відповідача.

Ці обставини суд вважав поважними причинами невиходу позивача на роботу у вказаний період часу та дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Так, принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, зважаючи на конституційні положення, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Характерними рисами зловживання правом працівником як суб`єктом трудових правовідносин є: 1) така поведінка завжди є несумлінною; 2) працівник діє навмисно, бажаючи одержати певну вигоду (наприклад, отримати середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу); 3) його поведінка здатна завдати шкоди роботодавцю або заподіює її.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України (в редакції, чинній на час видачі відповідачем наказу від 06 квітня 2021 року) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 127/1703/19).

У справі, яка переглядається, наказ про поновлення позивача на виконання рішення Рівненського міського суду від 16 березня 2021 року у справі №569/24685/18 видано 06 квітня 2021 року.

Зазначене рішення суду, яке підлягало негайному виконанню, було ухвалено за присутності представника позивача, що слідує із тексту самого рішення (а.с.75, том 1).

Наведене свідчить, що стороні позивача було достеменно відомо про наявність судового рішення про поновлення його на роботі, що підлягало негайному виконанню.

У суді першої інстанції АТ «Ощадбанк» посилалося на те, що не дивлячись на обізнаність про поновлення на роботі ОСОБА_2 не прибув в установу банку та не приступив до виконання трудових обов`язків впродовж березня-серпня 2021 року, достеменно знаючи про задоволення 16 березня 2021 року Рівненським міським судом Рівненської області позовних вимог, в тому числі щодо допущення рішення про поновлення на роботі до негайного виконання, не цікавився виконанням відповідачем цього рішення, не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про наявність інтересу у виконанні трудових обов`язків. Отже, невчинення жодних дій щодо отримання виконавчого документа за рішенням суду про поновлення на роботі, відсутність звернення до банку щодо добровільного та негайного виконання такого рішення суду свідчить про небажання позивача фактично приступити до виконання своїх посадових обов`язків як начальника філії. Обізнаність позивача про виконання відповідачем судового рішення від 16 березня 2021 року підтверджується отриманням позивачем 09 червня 2021 року заробітної плати в межах платежу за один місяць. Крім того, банк тричі, а саме 06, 22 квітня та 08 червня 2021 року направляв на адресу позивача листи із проханням з`явитися на роботу, тобто вчинив усі залежні від нього дії аби довести до відома позивача про виконання рішення суду та видачу наказу про його поновлення. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу позивача, на думку колегії суддів, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку роботодавця. Вказані обставини свідчать про несумлінну та недобросовісну поведінку позивача, та його небажання приступити до виконання трудових обов`язків та намір завдати шкоди роботодавцю (а.с.133-146, том 1, а.с.209-222, том 2).

Зважаючи на наведені обставини та досліджені апеляційним судом докази, колегія суддів доходить висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням відповідачем положення п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки дії позивача щодо відсутності його на роботі у період з 06 квітня до 01 вересня 2021 року не відповідали принципу добросовісності та не були сумлінними, оскільки як уже зазначалося вище, позивач міг дізнатися про видачу відповідачем наказу раніше, аніж 01 вересня 2021 року з причин, що об`єктивно не залежали від нього, враховуючи також те, що представник позивача був присутнім при ухваленні Рівненським міським судом рішення від 16 березня 2021 року у справі № 569/24685/18 про поновлення позивача на роботі, яке підлягало негайному виконанню, позивач не цікавився виконанням відповідачем цього рішення та не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про наявність інтересу у виконанні трудових обов`язків. Водночас відповідачем були вчинені дії щодо фактичного допуску позивача до виконання трудових обов`язків (виконання судового рішення про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за місяць, направлення на єдину відому роботодавцю адресу позивача листів з проханням приступити до роботи), аповедінка позивача щодо невиходу на роботу протягом тривалого часу, з моменту фактичного виконання роботодавцем судового рішення про його поновлення 06 квітня 2021 року і до 01 вересня 2021 року, є несумлінною та недобросовісною, позивач діяв навмисно, затягуючи ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, бажаючи таким чином одержати певну вигоду (отримати середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу) і така поведінка позивача завдає шкоди відповідачу. При цьому позивачем не надано доказів, які істотні, непереборні обставини перешкоджали йому вчинити зазначені дії, ураховуючи те, що він був обізнаний про наявність судового рішення про поновлення його на роботі, що підлягало негайному виконанню, однак свідомо не бажав приступити до виконання своїх посадових обов`язків як начальника філії банку. З огляду на наведені обставини, підстави для поновлення позивача на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди у даному випадку відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі відповідача АТ «Ощадбанк» доводи знайшли своє підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення суду та враховані апеляційним судом, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Що стосується поданої позивачем ОСОБА_2 апеляційної скарги, то вона підлягає залишенню без задоволення, оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2024 року за наслідками касаційного перегляду даної справи фактично переглядав рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного в частині обґрунтованості висновків судів щодо незаконного звільнення позивача з роботи за касаційною скаргою відповідача, позивачем касаційна скарга на постанову Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року не подавалась.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: