ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 643/1342/17

провадження № 61-957св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Фонд державного майна України, Державне підприємство «Будівельник»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року у складі судді Сугачової О. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від

12 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який

в подальшому було уточнено, до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономрозвитку), Фонду державного майна України (далі - Фонд держмайна), Державного підприємства «Будівельник» (далі - ДП «Будівельник») про зобов?язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що в 2009 році його згідно з наказом Міністерства промислової політики України (далі - Мінпромполітики) від 01 липня

2009 року № 400 призначено головою ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», при цьому одночасно було припинено повноваження колишнього голови ліквідаційної комісії (директора) ОСОБА_2 та введено до складу ліквідаційної комісії ще кількох працівників.

Під час призначення головою ліквідаційної комісії позивач не вступав на державну службу, не є і не був штатним працівником Мінпромполітики, а тому виконання повноважень голови ліквідаційної комісії не є державною службою і не було представництвом інтересів власника під час ліквідації підприємства.

ДП «Будівельник» за своїм статусом не є громадською організацією (формуванням), а є державним комерційним підприємством, отже, виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії державного комерційного підприємства не є громадською посадою, а є звичайним виконанням

роботи - здійснення постійної праці. Особливістю на момент прийняття на роботу було те, що всі належні ДП «Будівельник» об`єкти нерухомості, як

і інше майно, були розпродані ще до призначення позивача, господарська прибуткова діяльність не здійснювалась, як такого робочого місця саме на території підприємства не було. Фактично позивач роботу виконував надомно.

Оскільки не було свідоцтва арбітражного керуючого, необхідної правової практики з питань ліквідації підприємства, здійснення будь-якої роботи на території Черкаської області більше 10 років, а також з інших особистих обставин позивач не мав можливості працювати та здійснювати повноваження голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник».

16 грудня 2016 року позивач на адресу Мінекономрозвитку направив заяву

з вимогою про звільнення з посади, припинення повноважень голови ліквідаційної комісії та виключення зі складу ліквідаційної комісії

ДП «Будівельник», яку відповідач отримав 20 грудня 2016 року. Таким чином, згідно зі статтею статті 38 КЗпП України двотижневий строк попередження про звільнення почався з 21 грудня 2016 року та закінчився 03 січня

2017 року, а тому з 04 січня 2017 року почав перебіг строк порушення права позивача на звільнення та на отримання відповідного наказу про звільнення.

Позивач вказував, що відповідач не визнає його право на звільнення, не визнає право на вільний вибір праці, не визнає припинення трудових правовідносин щодо знаходження на посаді голови ліквідаційної комісії

ДП «Будівельник», фактично вимагає усувати недоліки, які виникли

у відносинах між Мінекономрозвитку та Фондом держмайна щодо неповної передачі документації від одного власника підприємства до іншого.

Зазначав, що надіслав поштою заяву про припинення трудових відносин між ним та ДП «Будівельник» безпосередньо до самого підприємства, однак вказаний конверт повернувся без вручення через фактичну відсутність підприємства.

ОСОБА_1 просив зобов`язати Фонд держмайна звільнити його з роботи

з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» шляхом видання наказу про звільнення з роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 04 січня 2017 року; припинити трудові правовідносини між ним і ДП «Будівельник» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України; застосувати інший ефективний, не заборонений законом спосіб захисту права позивача, який би передбачав припинення трудових правовідносин між ним

і ДП «Будівельник», виключення його із складу ліквідаційної комісії та припинити обов?язки голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», а також виключення запису з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про позначення його як керівника ДП «Будівельник» і особи, уповноваженої представляти цю юридичну особу у правовідносинах із третіми особами, особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи (ДП «Будівельник») без довіреності; встановити в порядку виконання судового рішення, що рішення суду

є підставою для внесення змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо виключення запису про ОСОБА_1 як керівника і особу, уповноважену представляти юридичну особу у правовідносинах із третіми особами, особу, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Мінекономрозвитку, третя особа - ДП «Будівельник», про зобов?язання вчинити певні дії закрито. Роз?яснено ОСОБА_1 , що із зазначеними вимогами він має право звернутися до Харківського окружного адміністративного суду в порядку, передбаченому КАС України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано Мінекономрозвитку звільнити ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» шляхом видання наказу про звільнення з роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 04 січня 2017 року; стягнено

з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь

ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 960,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що зобов`язання відповідача звільнити

з роботи голову ліквідаційної комісії державного підприємства пов`язане зі здійсненням господарського управління підприємством та не є владним (управлінським) рішенням. Міністерство зобов`язане звільнити позивача

з роботи відповідно до статті 38 КЗпП України.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 23 липня 2018 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Стягнено

з ОСОБА_1 на користь Мінекономрозвитку 1 440,20 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторони не перебувають у трудових правовідносинах, з позивачем не укладався трудовий договір. Участь особи в управлінні юридичною особою (корпоративні права) має іншу правову природу, ніж трудові правовідносини та не регулюються нормами КЗпП України.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року клопотання ОСОБА_1 задоволено. Передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу

№ 643/1342/17 за позовом ОСОБА_1 до Мінекономрозвитку, третя особа - ДП «Будівельник», про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Мінекономрозвитку, третя особа - ДП «Будівельник», про зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Харківської області від 23 липня 2018 року повернено до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що доповнення до касаційної скарги, в якому є посилання на порушення судами правил суб`єктної юрисдикції, подано до суду через два місяці після подання касаційної скарги, хоча особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити її лише протягом строку на касаційне оскарження.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Московського районного суду

м. Харкова від 28 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 23 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що єдиним засновником

ДП «Будівельник» є держава в особі Міністерства промислової політики України, що унеможливлює виникнення між сторонами корпоративного спору. Суди не дослідили матеріалів справи, не з`ясували обставин, пов`язаних із припиненням діяльності ДП «Будівельник», не надали оцінки відповіді Міністерства на звернення ОСОБА_1 щодо звільнення його від виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії, і чим, власне, можуть порушуватися права позивача з боку відповідача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій (новий розгляд)

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада

2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів наявність трудових правовідносин, а тому у суду немає правових підстав для зобов`язання звільнення ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії

ДП «Будівельник» на підставі статті 38 КЗпП України.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що оскільки заяви позивача, спрямовані до Мінекономрозвитку та Фонду держмайна, а також позовні вимоги у справі стосуються саме підстав припинення трудового договору, відмова відповідачів у звільненні

ОСОБА_1 від виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії на підставі статті 38 КЗпП України не свідчить про порушення прав позивача. Клопотання про виключення його зі складу ліквідаційної комісії з інших підстав

ОСОБА_1 не заявляв, наполягаючи на трудовому характері спірних правовідносин, тому підстав для захисту його прав суд не встановив.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 січня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій з урахуванням уточненої редакції просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином доказів, наявних в матеріалах справи, і відмовились встановлювати обставини справи щодо здійснення позивачем роботи

в дистанційному режимі. Висунення будь-яких умов для прийняття наказу про звільнення (припинення повноважень) є порушенням статті 43 Конституції України, статті 38 КЗпП України і протиправним спонуканням до примусової праці. Законодавство не передбачає такої умови для виключення зі складу ліквідаційної комісії, як здавання звітів за неоплачену працю. Між сторонами немає цивільно-правового договору, і суди попередніх інстанцій не встановили, який саме договір між сторонами укладено. Заявник вказує, що справа підлягала розгляду виключно в порядку загального провадження.

Аргументи інших учасників справи

10 квітня 2023 року Фонд державного майна України подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Московського районного суду

м. Харкова від 22 листопада 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року. Відкрито касаційне провадження

у справі та витребувано її матеріали з Московського районного суду

м. Харкова.

12 квітня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

15 вересня 2005 року згідно з наказом Мінпромполітики № 340 «Про припинення діяльності (шляхом ліквідації) ДП «Будівельник»,

м. Корсунь-Шевченківський» прийнято рішення щодо припинення діяльності ДП «Будівельник», створено ліквідаційну комісію.

01 липня 2009 року ОСОБА_1 призначено головою ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» відповідно до наказу Міністерства промислової політики України № 440 «Про внесення змін до наказу Мінпромполітики України від

15 вересня 2005 року № 340».

На підставі Указу Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2012 року № 52-р «Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» Мінпромполітики України реорганізовано в Державне агентство України

з управління державними корпоративними правами та майном, повноваження Мінпромполітики України в частині реалізації державної політики щодо управління об`єктами державної власності припинено.

Відповідно до наказів Агентства держмайна України від 25 квітня 2012 року

№ 84 та від 28 листопада 2012 року № 381 за згодою сторін повноваження голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» Яценка А. О. було продовжено.

Указом Президента України від 24 грудня 2012 року № 726/2012 «Про деякі заходи оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Мінпромполітики шляхом реорганізації Агентства державного майна України.

На виконання цього Указу Агентство державного майна України видало наказ від 22 лютого 2013 року № 32 «Про припинення Агентства Державного майна України шляхом реорганізації».

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 94 «Про реорганізацію Міністерства промислової політики» Мінпромполітики реорганізовано шляхом приєднання до Мінекономрозвитку. Функції

і повноваження Мінпромполітики в частині реалізації державної політики щодо управління об`єктами державної власності передані Мінекономрозвитку відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 січня

2015 року № 61-р «Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України».

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня

2014 року № 408-р «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» ДП «Будівельник» передано із сфери управління Мінпромполітики до сфери управління Мінекономрозвитку.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 подав до Мінекономрозвитку заяву про звільнення з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», у відповідь на яку Мінекономрозвитку повідомило про необхідність надання позивачем звіту про виконані заходи з ліквідації ДП «Будівельник» та передання справ, документів і майна відповідно до Положення, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 11 листопада 2010 року № 1438.

05 травня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» в порядку статті 38 КЗпП України з наданням відповідних документів Мінекономрозвитку, яку на підставі Закону України «Про звернення громадян» Міністерство передало на розгляд до Фонду держмайна.

08 травня 2020 року Фонд надав на вказану заяву відповідь № 10-52-9070 про те, що до Фонду держмайна із заявою про припинення повноважень голови ліквідаційної комісії ОСОБА_1 особисто не звертався, а розгляд такої заяви, поданої на адресу Мінекономрозвитку, не належить до повноважень Фонду. Крім того, позивача як голову ліквідаційної комісії було зобов`язано невідкладно передати до Фонду держмайна України документи ДП «Будівельник», відсутність яких перешкоджає продовженню Фондом ліквідації цього підприємства.

Листом від 27 травня 2020 року № 10-52-10201 Фонд держмайна повідомив позивача про відсутність документального підтвердження трудових правовідносин між ОСОБА_1 і відповідним органом, уповноваженим управляти майном ДП «Будівельник», та для вирішення питання виключення позивача зі складу ліквідаційної комісії зажадав подання до Фонду звіту про виконану роботу з моменту призначення головою ліквідаційної комісії

(з поясненнями причин незавершення на сьогодні ліквідації підприємства) та документів за результатами роботи ліквідаційної комісії. У разі відсутності таких документів вказав на необхідність надання документів, що підтверджують передачу ОСОБА_1 всіх документів, печаток, штампів Мінекономрозвитку згідно з описом, як зазначено у поданій заяві.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив зобов?язати Фонд держмайна звільнити його з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» відповідно до статті 38 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений

у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови

у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння

у збереженні роботи.

Відповідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором

є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 01 липня 2009 року призначено головою ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» відповідно до наказу Мінпромполітики № 400 «Про внесення змін до наказу Мінпромполітики України від 15 вересня 2005 року № 340» (т. 1, а. с. 5, т. 3, а. с. 16).

Відповідно до наказів Агентства держмайна України від 25 квітня 2012 року

№ 84 та від 28 листопада 2012 року № 381 за згодою сторін повноваження голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» Яценка А. О. було продовжено

(т. 1, а. с. 35, 36).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що трудові відносини між сторонами розірвані.

Висновок апеляційного суду про те, що між сторонами не існує трудових відносин, за таких обставин є передчасним.

Звернувшись до суду з позовом, позивач вказував, що відповідач не визнає його право на звільнення, не визнає припинення трудових правовідносин щодо знаходження на посаді голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», фактично вимагає усувати недоліки, які виникли у між Мінекономрозвитку

і Фондом держмайна щодо неповного передання документації.

Проте такі доводи позивача апеляційний суд не перевірив, висновків щодо них немає.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша стаття 367 ЦПК України).

Верховний Суд зазначає, що для правильного вирішення спору суду апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, слід було виконати вимоги підпункту в) пункту 2 частини першої статті 382 ЦПК України, яка зобов`язує суд зазначити у мотивувальній частині свого судового рішення мотиви прийняття чи відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не повною мірою дослідив обставини справи. Оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, норми матеріального права відповідно до них не застосовані, суд касаційної інстанції у силу процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) немає можливості усунути ці недоліки, тому справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов