Справа № 127/7819/24
Провадження № 2/127/963/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

22.08.2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В.В.,

при секретарі Бойчук Я.П.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Молявчика О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вінниця, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом знаття її з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Молявчика О.В. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із зареєстрованого місця проживання.

Позов мотивовано тим, що згідно Ордеру № 2199, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 425 від 26.07.1977 року, ОСОБА_1 разом із своїми покійними батьками, батьком - ОСОБА_3 та матір`ю - ОСОБА_4 , стали квартиронаймачами квартири АДРЕСА_1 .

В 1983 році у батьків позивачки народився син - ОСОБА_2 . Він був зареєстрований за місцем проживання своїх батьків у квартирі АДРЕСА_1 , але в ордер на квартиру його не включали.

З метою приведення документів у відповідність та реалізації свого права на приватизацію житла, позивачка подала відповідну заяву до виконкому Вінницької міської ради. За результатами розгляду заяви позивачки, виконком відмовив у наданні дозволу, так як відсутня згода всіх членів родини, зокрема відповідача.

Позивач зазначає, що згідно довідки з місця проживання про склад її сім`ї та зареєстрованих осіб у вказаній квартирі, крім позивачки та відповідача у вказаній квартирі зареєстровані: чоловік позивачки - ОСОБА_5 , та їх діти: син - ОСОБА_6 , дочка - ОСОБА_7 .

Відповідач після досягнення повноліття переїхав до росії і проживає там все своє життя. Відповідач отримав громадянство росії, працює там на державній службі і не підтримує жодних стосунків із позивачкою. Останній раз відповідач перебував в Україні в 2012 році на похованні матері. Він заявляв відкрито про своє небажання проживати в Україні, про намір залишитись громадянином росії та проживати там завжди разом із своєю родиною.

Будучи зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач не проживає у даному житловому приміщенні вже тривалий час, понад 15 років. Останній раз він був за місцем своєї реєстрації 12 років назад, про що представниками МКП «УК «Житло-Гарант» складено Акт від 29.12.2023 року «Про відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні», згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає за даною адресою останні 12 років.

Попри те, що ані позивач, ані інші члени сім`ї перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили, він не проживає в даній квартирі, його особистих речей в квартирі не має.

У зв`язку з цим, факт реєстрації відповідача у житловому приміщенні порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, можливості здійснити приватизацію даного житлового приміщення, тому позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Молявчик О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задоволити. Судові витрати просили залишити за позивачем.

Відповідач у судове засідання вчетверте не з`явився, про день та час розгляду повідомлявся належним чином, через судові повістки та оголошення на офіційному сайті Судової влади.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що відповідно до Ордеру № 2199, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 425 від 26.07.1977 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали квартиронаймачами квартири АДРЕСА_1 . (а.с.9)

19.12.1992 року позивач ОСОБА_1 ) зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.12.1992 року (а.с.8)

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 від 13.03.2022 року (а.с.6)

ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер батько позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 від 18.09.2020 року (а.с.7)

Як вбачається із довідки МКП УК «Житло Гарант» від 15.01.2024 року за № 54, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 (а.с.10)

Згідно акту від 29.12.2023 року «Про відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні», складеного та підписаного сусідами: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , - ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , але з 2012 року і по теперішній час не проживає. Підписи посвідчені начальником МКП «Управляюча компанія «Житло Гарант».(а.с.11)

Відповідно до Рішення Вінницької міської Ради від 22.02.2024 року за № 641, позивачу відмовлено в дозволі на укладення договору найму на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки усі члени сім`ї, а саме відповідач ОСОБА_2 не надав згоду на зміну договору найму. (а.с. 15)

Згідно відповіді з Державної прикордонної служби України від 10.06.2024 року, відповідач ОСОБА_2 , останній раз перетинав кордон України 21.09.2019 року о 05:28 год. (а.с. 58)

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , суду пояснили, що вони є сусідками позивача та зазначили, що відповідача ОСОБА_2 не бачили вже близько 12 років, останній раз він приїжджав на похорони матері ОСОБА_4 , їм відомо, що відповідач постійно проживає в росії.

Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, так як право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням або на підставі положень ст. 71 ЖК України або ж ст. 107 ЖК України.

При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання просила визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням відповідно до ст. 107 ЖК України.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до ст. 107 ЖК України.

При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання.

На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання, як вказувалося, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як установлено судом відповідач як член сім`ї позивача зареєстрований у спірній квартирі, однак в ній не проживає. Відповідач виїхалв до російської федерації, де постійно проживає в цій країні по даний час. З 2019 року в Україну не повертався. При цьому, відповідач спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про відсутність в нього інтересу до житла.

Тобто матеріалами справи підтверджено, що відповідач виїхав на нове постійне місце проживання та не проживає у спірному житлі.

З огляду на викладене позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо заявлених вимог в частині зняття відповідача з реєстрації, то слід зазначити, що відповідно до п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 на виконання Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання(перебування) здійснюється на підставі, зокрема рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування, що набрало законної сили, є достатньою підставою для його виконання шляхом зняття такої особи з зареєстрованого місця проживання і не потребує додаткового судового врегулювання, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 64, 107 ЖК України, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Про деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад, ст. 12, 81-82, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 28.08.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН суду невідомий, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: