Номер провадження: 22-ц/813/4714/24
Справа № 493/775/23
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Врона Андрія Валентиновича, представника ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року, постановленого під головуванням судді Вінської Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нерухомим майном, а саме: 1/2 часткою житлового будинку загальною площею 174,5 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 227, та 1/2 часткою земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0116, площею 0,1 га.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.10.2010 року по 25.01.2020 року.

В період шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 174,5 кв.м., житловою площею 109,2 кв.м. який сторонами було побудовано на зазначеній вище земельній ділянці.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2023 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено поділ зазначеного майна шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку та земельній ділянці.

Однак, після винесення рішення від 06.02.2023 року, ОСОБА_2 продовжує проживати та користуватися зазначеною вище земельною ділянкою та всією площею житлового будинку, чим чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні зазначеними будинком та земельною ділянкою, яка в рівних частинах належить позивачу та відповідачу на праві приватної власності.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Врона А.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким позовну заяву задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкових висновків щодо доведення відповідачем обставин, що мають значення для справи.

Також апелянт вважає, що висновки суду про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту є хибним, оскільки порушує права ОСОБА_1

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його адвоката Врона А.В., адвоката Туровець О.В., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції оцінюючи пред`явлену позивачем на розгляду суду вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди для користування житлом та земельною ділянкою, прийшов висновку про неефективність такого способу захисту порушеного права, оскільки ухвалення рішення із зазначеним формулюванням не тягне за собою обов`язку відповідача ОСОБА_2 на вчинення конкретних дій або ж встановлення конкретних заборон вчиняти дії, що призведе до неможливості виконання такого рішення та контролю виконання рішення.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частини перша та третя статті 47 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.10.2010 р. по 25.01.2020 р.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2023 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено поділ зазначеного майна шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/2 у житловому будинку та земельній ділянці (а.с. 8-10).

Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частина 3 ст. 358 ЦК України, надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками.

Стаття ст. 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право кожного з подружжя на вибір місця свого проживання є конституційним правом людини, передбаченим ч. 1 ст. 33 Конституції.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до органів поліції з заявами 30.04.2023 року, 06.05.2023 року про те, що його колишня дружина не впускає його до будинку (а.с. 11).

Постановою Комінтерновського районного суду Одеської області від 29.05.2023 року, якою провадження про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173-1 ч. 1 КУпАП закрито за відсутності в його діях складу правопорушення, встановлено, що колишня дружина не впускає його до дому (а.с. 38-39).

Постановою Комінтерновського районного суду Одеської області від 12.06.2023 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП встановлено, що конфлікт виник з приводу майна подружжя (а.с. 40-42).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 просив відновити його порушене право шляхом надання доступу до земельної ділянки та житлового будинку, а також вільно володіти та користуватися майном.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що саме в позові ОСОБА_1 зазначив, яким чином підлягає відновленню його порушено право, однак суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову вважав, що усунення перешкод без конкретизації способу є неефективним захистом.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, та зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права Договірних держав.

У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розкривши поняття права на справедливий судовий розгляд в контексті права на доступ до суду, Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Belesandothers v. theCzechRepublic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), п.49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у пункті 1 статті 6 представлено «право на суд», разом із «правом на доступ до суду», тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. theUnitedKingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.36).

«Право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), п.59; DeGeouffredelaPradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), п.28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], п.229).

Європейський Суд в своїх рішеннях підкреслює, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним та ілюзорним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), п.п.36,38).

В той же час, за певних обставин справи практичний та ефективний характер цього права може бути порушено через суворе трактування процесуального правила - «надмірний формалізм».

Визначаючи критерії «надмірного формалізму», Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 5 квітня 2018 року, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду.

При цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це, зазвичай, відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.

Оцінювання скарги на надмірний формалізм у рішеннях національних судів зазвичай буде результатом розгляду справи в цілому, з урахуванням конкретних обставин такої справи. При проведенні оцінювання Суд часто наголошує на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей.

Зокрема, Суд зазначає, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (п.п.96-98).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення застосував надмірний формалізм, не звернувши увагу на зміст позовних вимог, в яких позивач посилаючись на те, що відповідачка своїми діями щодо не допуску відповідача до будинку, чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його власністю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, доведені позивачем, та приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди шляхом надання доступу ОСОБА_1 у користуванні 1/2 часткою житлового будинку та 1/2 часткою земельної ділянки.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод, шляхом надання доступу до земельної ділянки та житлового будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки, при ухваленні рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції щодо неефективності такого способу захисту порушеного права, не відповідають встановленим обставинам, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Врона Андрія Валентиновича, представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) усунути перешкоди шляхом надання доступу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у користуванні нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 часткою житлового будинку, загальною площею 174,5 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 227, та 1/2 часткою земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0116, площею 0,1 га.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 листопада 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Є.С. Сєвєрова