ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року м.Суми

Справа №591/6115/23

Номер провадження 22-ц/816/1255/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач Приватне акціонерне товариство «Сумбуд»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» - адвоката Любімого Олега Миколайовича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2024 року, ухваленого у складі судді Клименко А.Я., у м. Суми,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ПАТ «Сумбуд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року за №17.

Позов мотивовано тим, що між ПАТ «Сумбуд» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року за № 17, за умовами якого позивач продає, а відповідач придбає майнові права на нерухоме майно нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 110,60 кв. м. Позивач вважає, що укладення вказаного договору купівлі-продажу майнових прав представником позивача здійснено за умови недотримання інтересів юридичної особи, що полягає у відчуженні майна за ціною, що є значно меншою від звичайних (комерційних) цін відчуження новоствореного майна ПАТ «Сумбуд», укладаючи спірний договір представник ПАТ «Сумбуд» діяв поза межами добросовісності, зловживаючи наданими йому правами на розпорядження майном підприємства, що спричиняє недійсність укладеного ним правочину. Укладаючи вищезазначений договір купівлі-продажу, голова правління ПАТ «Сумбуд» діяв як уповноважений представник ПАТ «Сумбуд». Повноваження голови правління ПАТ «Сумбуд» на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року №17 визначено Статутом ПАТ «Сумбуд», Положенням про правління ПАТ «Сумбуд», трудовим контрактом. Голова правління «Сумбуд» має право діяти від імені товариства, розпоряджатися коштами та майном товариства, вчиняти правочини (укладати договори, угоди та інше) за виключенням обмежень, встановлених чинним законодавством та/або Статутом. Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої управління ДАБК у Сумській області 30 березня 2017 року, починаючи з цього моменту ПАТ «Сумбуд» закінчив будівництво вказаного об`єкту. Відповідно п. 15 Декларації загальна площа квартир становить 5277,32 грн. В той же час п. 21 Декларації зафіксовано кошторисну вартість будівництва корпусу 28, яка складає 38866,00 грн. Тобто середня собівартість одного квадратного метра новозбудованого житла складає - 7370,00 грн. Позивач зазначає, що для визначення ціни одного квадратного метра до вказаного показника слід додати ПДВ в розмірі 20%, тобто ціна реалізації квадратного метра за умови досягнення беззбитковості становить 8844,00 грн. З урахуванням викладеного середня реалізаційна ціна майнових прав на квадратний метр для кінцевого споживача в корпусі 28 становила близько 10000,00 грн. за квадратний метр. Умовами п. 4.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року №17 ціна майнових прав становить 212440,00 грн. з урахуванням ПДВ за 110,6 кв.м., що визначає ціну одного квадратного метра в розмірі 1920,80 грн. На підставі спірного договору відповідач здобула право власності на квартиру за вказаною ціною, що майже у п`ять разів є нижчою від комерційної. Тобто, уклавши спірний договір, голова правління ПАТ «Сумбуд» Бритов О.Б. здійснив відчуження майна товариства всупереч інтересам товариства, зловживаючи повноваженнями, наданими йому Статутом та трудовим контрактом. Правовою підставою для визнання недійсним договору позивач зазначає ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України, а тому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року за №17.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2024 року в задоволенні ПАТ «Сумбуд» відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Стягнуто з ПАТ «Сумбуд» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 30000,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач в особі представника адвоката Любімого О. М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме: визнати недійним договір купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року за №17, укладений між ПАТ «Сумбуд» та ОСОБА_1 , з моменту укладення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що уклавши спірний договір, голова правління ПАТ «Сумбуд» Бритов О.Б. здійснив відчуження майна товариства всупереч інтересам товариства, зловживаючи повноваженнями, наданими йому Статутом та трудовим контрактом, а відповідач набув у власність майно позивача за набагато меншою ціною, ніж відповідає майновим інтересам ПАТ «Сумбуд».

Позивач звертає увагу на ті обставини, що спірний правочин є вкрай невигідним для позивача та його акціонерів, не відповідає їх волевиявленню, порушує їх господарський інтерес, суперечить принципу добросовісності, розумності та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі представника - адвоката Турченка С. П., вважаючи, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав належні оцінку дійсним обставинам справи, дослідив наявні у справі докази та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, тому просить апеляційну скаргу ПАТ «Сумбуд» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також у відзиві ставиться питання про стягнення з позивача судові витрати, у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 24000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Позивач належним чином повідомлений, проте його представник в судове засідання не з`явився. Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без позивача, так як його позиція є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Турченка С.П., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між ПАТ «Сумбуд» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17, за умовами якого позивач продає, а відповідач придбає майнові права на нерухоме майно нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 110,60 кв.м. (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів наявності зловмисної домовленості представника ПАТ «СУМБУД» Бритова О.Б. та відповідачки ОСОБА_1 і виникнення через це несприятливих наслідків для позивача, а так само не встановлено невідповідність умов укладеного кредитного договору вимогам чинного законодавства, чи обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаним договором.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не відсутність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність зловмисної домовленості між представником ПАТ «Сумбуд» Бритовим О.Б. та відповідачем ОСОБА_1 під час укладення вищевказаного договору. Тому наявність такої домовленості є виключно припущенням позивача.

Також відсутні докази, які б вказували на не невідповідність умов укладеного договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства, чи обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаним договором.

Доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам вказаним у позові, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"), через що колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводам апеляційної скарги.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Так як апеляційна скарга позивача залишається без задоволення, то слід вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, про що ставиться питання у відзиві відповідача.

Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

До витрат,пов`язаних з розглядом справи,належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача адвокатом Турченко С. П. подано відзив на апеляційну скаргу, до якого приєднано, окрім іншого, копія ордеру від 26.06.2023 про надання правничої допомоги ОСОБА_1 та копію квитанції від 17.07.2024 р. про сплату ОСОБА_1 правової допомоги в розмірі 24000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 24000 грн стороною відповідача не надано суду докази детального опису виконаної адвокатом роботи та її вартості.

На думку колегії суддів апеляційного суду заявлений представником відповідача розмір витрат за надану правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 24000 грн є неспівмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг і витраченим адвокатом часом на надання таких послуг, зазначена сума не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому колегія суддів дійшла висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в апеляційному суді у розмірі 5000 грн, що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» - адвоката Любімого Олега Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина