ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 337/3703/22

провадження № 61-13859св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2023 року, додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2023 року у складі судді Салтан Л. Г. та на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро») про захист прав споживача, визнання недійсними окремих умов кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що 27 серпня 2021 року між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро» укладено кредитний договір, у якому банк встановив сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначивши, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою. Обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку по своїй суті не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались. Вважає, що раніше сплачена комісія у розмірі 30 000 грн підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсною з моменту укладення умову пункту 1.2 кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185 в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 27 серпня 2021 року до 27 серпня 2026 року;

- зобов'язати АТ «Банк Кредит Дніпро» провести перерахунок здійснених ним із часу укладення кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185 платежів, зарахувавши сплачену ним комісію у сумі 30 000 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Також у листопаді 2022 року АТ «Банк Кредит Дніпро» подало зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями.

Зустрічний позов АТ «Банк Кредит Дніпро» обґрунтований тим, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобов`язання позичальника за кредитним договором від 27 серпня 2021 року № 9185, внаслідок чого станом на 09 листопада 2022 року у нього утворилась прострочена заборгованість, яка становить: залишок за простроченим кредитом - 1 390,68 грн, залишок за простроченими відсотками - 1,17 грн, залишок за простроченою комісією - 54 000 грн.

Неналежне виконання позичальником зобов`язання з повернення кредитних коштів надає банку право на дострокове погашення всього кредиту разом із заборгованістю.

АТ «Банк Кредит Дніпро» просить відмовити у первісному позові, оскільки сплата комісії є узгодженою між сторонами як у самому кредитному договорі, так і в універсальному договорі банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб, згоду на укладення якого ОСОБА_1 надав шляхом підписання 27 серпня 2022 року заяви-згоди № 1177386, та достроково стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 09 листопада 2022 року у сумі 247 381 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 27 серпня 2021 року до 27 серпня 2026 року.

Зобов`язано АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок платежів ОСОБА_1 з комісії з часу укладення кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185, зарахувавши сплачену ним комісію у сумі 30 000 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Зустрічний позов АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2021 року № 9185 у сумі 193 381,84 грн. У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2023 року доповнено таким: стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи, суму у розмірі 12 500 грн.

Рішення судів попередніх інстанції мотивовані тим, що, встановивши у кредитному договорі № 9185 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі за 60 місяців кредитування становить 237 750 грн, банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються. Указаний розмір комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. Згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (237 750 грн) є значно суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого ОСОБА_1 (200 000 грн).

Оскільки відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 24 вересня 2021 року до 24 січня 2022 року у загальному розмірі 30 000 грн, вказана сума підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції вказав, що посилання місцевого суду на положення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є помилковим, оскільки стаття 11 Закону України «Про споживче кредитування» на момент виникнення спірних правовідносин втратила чинність у тій редакції, якою керувався суд, а постанова Національного банку України № 168 втратила чинність у цілому.

На час укладення договору набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», статтею 8 якого передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Водночас, ураховуючи статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у новій редакції, яка дозволяє застосувати до спірних правовідносин статтю 18 цього Закону, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Помилкове застосування судом першої інстанції не вплинуло на правильність вирішення первісного позову, оскільки банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

Частково задовольняючи зустрічний позов банку, суди виходили з такого.

Позичальник свої зобов`язання належним чином за укладеним кредитним договором від 27 серпня 2021 року № 9185 не виконував, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 09 листопада 2022 року становить залишок строкового кредиту у розмірі 192 060,96 грн, залишок нарахованих відсотків - 1 319,68 грн, залишок простроченого кредиту - 1,17 грн, а всього - 193 381,84 грн.

Підстави для стягнення залишку простроченої комісії у розмірі 54 000 грн відсутні, оскільки умови щодо сплати комісії, визначені у пункті 1.2 кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185, визнані недійсним з моменту укладення договору.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позовній заяві, підписаній представником ОСОБА_1 адвокатом Ямою Д. М., зазначено орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу від 15 000 грн до 20 000 грн.

Повноваження на представництво інтересів позивача підтверджені договором про надання правової допомоги від 29 жовтня 2022 року № 442-ц-2022, ордером до договору.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України адвокат Яма Д. М. протягом п`яти днів від дня ухвалення рішення подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правничу допомогу, надав суду акт приймання-передачі послуг, згідно з яким він зазначає участь у чотирьох судових засіданнях: 23 листопада 2022 року, 21 грудня 2022 року, 13 березня 2023 року та 17 квітня 2023 року, за кожне з яких визначена оплата у розмір 2 500 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату ОСОБА_1 адвокату Ямі Д. М. 12 500 грн.

Суди зазначили, що адвокат Яма Д. М. брав участь у чотирьох засіданнях, однак помилково зазначив, що замість засідання 29 листопада 2022 року брав участь у засіданні 23 листопада 2022 року, що розцінено як описка.

Порушення судом принципів співмірності та необхідності витрат не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

21 вересня 2023 року АТ «Банк Кредит Дніпро» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2023 року, додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове про відмову у позові ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов АТ «Банк Кредит Дніпро» у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі № 405/4719/16-ц, від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19, від 21 червня 2023 року в справі № 463/2891/21, від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що у визначений Законом України «Про споживче кредитування» строк позичальник не відмовився від кредиту, а продовжував виконувати обов`язок зі сплати платежів, передбачених умовами кредитного договору, у тому числі і комісію.

Після укладення кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185 АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 уклали універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро», шляхом підписання ОСОБА_1 заяви-згоди від 27 серпня 2022 року № 1177386, в якій він підтвердив, що до підписання цієї заяви-згоди він ознайомлений та згодний з умовами, що розміщені на веб-сайті банку, тарифами, підтвердив, що зобов`язується самостійно відстежувати всі зміни та доповнення, які будуть вноситись до УДБО, погодився отримувати банківські послуги на умовах, що зазначені в УДБО, погодився з порядком зміни тарифів та виконанням зобов`язань зі сплати заборгованості, нарахованої відповідно до тарифів.

З урахуванням положень статей 6, 626-628 ЦК України сторони досягли всіх істотних умов щодо кредитування. Позичальник, підписуючи кредитний договір, погодився на нарахування до обов`язкового платежу фіксованої суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості, однак усупереч статті 526 ЦК України відмовляється належним чином виконувати зобов`язання.

Встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційний суд залишив рішення місцевого суду без змін.

Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII«Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця.

Висновки судів попередніх інстанцій про безпідставне і несправедливе нарахування комісії суперечать нормативно-правовому регулюванню відносин у сфері споживчого кредитування, зокрема Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про банківську діяльність», постанові Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49.

Зобов`язавши кредитора здійснити перерахунок платежів шляхом зарахування сплаченої комісії у розмірі 30 000 грн у рахунок інших обов`язкових платежів, суди попередніх інстанцій одночасно стягнули з позичальника на користь кредитора заборгованість за кредитом та процентами, що унеможливить виконання оскаржуваних судових рішень.

Суди попередніх інстанцій стягнули з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 500 грн за участь в судових засіданнях 23 листопада 2022 року, 21 грудня 2022 року, 13 березня 2023 року, 17 квітня 2023 року, тоді як 23 листопада 2022 року судового засідання у справі не відбувалось. Усупереч статті 137 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, не довів розмір таких витрат, не зазначив розрахунок витраченого часу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2023 року, ОСОБА_1 заперечував проти доводів АТ «Банк Кредит Дніпро», просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив обґрунтовано тим, що посилання заявника у касаційній скарзі на практику Верховного Суду є помилковим, оскільки у справах № 405/4719/16-ц, № 201/10403/19, № 463/2891/21 встановлені інші обставини, а правові висновки у справі № 826/1216/16 не стосуються предмету позову у справі, що переглядається у касаційному порядку.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Банк Кредит Дніпро».

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05 грудня 2023 року справу передано судді-доповідачу Білоконь О. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» укладено кредитний договір № 9185, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 200 000 грн на споживчі потреби строком на 60 місяців до 27 серпня 2026 року.

Пунктом 1.2 договору № 9185 встановлено фіксовану процентну ставку на строкову заборгованість у розмірі 0,001 % річних. Цим же пунктом встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту:

- з 27 серпня 2021 року до 26 грудня 2022 року - 3 % від суми кредиту;

- з 27 грудня 2022 року до 26 березня 2024 року - 2,5 % від суми кредиту;

- з 27 березня 2024 року до 26 червня 2025 року - 1,5 % від суми кредиту;

- з 27 червня 2025 року до 27 серпня 2026 року - 0,925 % від суми кредиту.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору погашення заборгованості за кредитом, сплата процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (обов`язковий платіж).

Внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачено в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору № 9185.

Згідно з графіком платежів встановлено щомісячну сплату за надані додаткові супутні послуги - «за обслуговування кред. заборгованості» (колонка 7 графіку).

Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 27 серпня 2021 року до 27 серпня 2026 року сукупно складає 237 750 грн.

Оплату загальної суми таких послуг у розмірі 237 750 грн розподілено на 60 щомісячних платежів.

Встановлено, що з 24 вересня 2021 року ОСОБА_1 здійснив наступні щомісячні платежі, де, у тому числі, сплатив на користь банку комісію на загальну суму у розмірі 30 000 грн, а саме:

- 24 вересня 2021 року - 7 320 грн, з яких 6 000 грн щомісячної комісії;

- 26 жовтня 2021 року - 7 320 грн, з яких 6 000 грн щомісячної комісії;

- 25 листопада 2021 року - 7320 грн., з яких 6 000 грн щомісячної комісії;

- 23 грудня 2021 року - 7 320 грн, з яких 6 000 грн щомісячної комісії;

- 24 січня 2022 року - 7 320 грн, з яких 6 000 грн щомісячної комісії.

Відповідно до розрахунку, наданого банком разом із зустрічною позовною заявою 29 листопада 2022 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 27 серпня 2021 року № 9185 станом на 09 листопада 2022 року становить 247 381,84 грн та складається із залишку строкового кредиту в розмірі 192 060,96 грн, нарахованих строкових відсотків - 0,03 грн, простроченого кредиту - 1 319,68 грн, прострочених відсотків - 1,17 грн, прострочених комісій - 54 000 грн (т. 1, а. с. 183, 184).

Позиція Верховного Суду

Правове регулювання спірних відносин

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Разом з тим, відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення договору в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з частиною 6 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В пункті 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту визначена з 27 серпня 2021 року до 26 грудня 2022 року - 3%; з 27 грудня 2022 року до 26 березня 2024 року - 2,5 %; з 27 березня 2024 року до 26 червня 2025 року - 1,5 % від суми кредиту; з 27 червня 2025 року до 27 серпня 2026 року.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору № 9185 (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування з 27 серпня 2021 року до 27 серпня 2026 року сукупно складає 237 750 грн.

Встановивши у кредитному договорі № 9185 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 237 750 грн, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування 237 750 грнє суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого ОСОБА_1 (200 000 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, яка переглядається, АТ «Банк «Кредит Дніпро» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія.

Таким чином, встановивши, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто оспорювані умови кредитного договору є несправедливими, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з необхідності визнання недійсним умови пункту 1.2 кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185, укладеного між АТ «Банк «Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

З аналогічних підстав та предмета позову, за подібних правовідносин щодо встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування та значне перевищення її розміру по відношенню до щомісячних платежів, Верховний Суд у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 204/2820/21, на яку є посилання у оскаржуваних судових рішеннях, дійшов аналогічного висновку про визнання умови 1.2 кредитного договору, укладеного з АТ «Банк «Кредит Дніпро», недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також і у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 за позовом АТ «Банк «Кредит Дніпро» до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом позичальника до АТ «Банк «Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічної вимоги про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на часткову недійсність пункту 1.2 договору, Верховний Суд у справі № 199/7014/20 зазначив наступне.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Таким чином, встановивши наявність підстав для визнання частково недійсним пункту 1.2 кредитного договору від 27 серпня 2021 року № 9185, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що в порядку застосування наслідків недійсності правочину необхідно зобов`язати АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплаченої з часу укладення кредитного договору комісії у сумі 30 000 грн, зарахувавши її у рахунок інших обов`язкових платежів, що по своїй суті забезпечить захист інтересу позичальника у правовій визначеності.

Зазначене також узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19 (провадження

№ 14-44цс21).

Такий підхід у вирішенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 зумовлює настання правових наслідків у вигляді часткового задоволення зустрічного позову шляхом повернення позичальником кредитору кредитної заборгованості за виключенням комісії, яку просить стягнути кредитор у розмірі 54 000 грн.

Встановивши, що позичальник свої зобов`язання належним чином за укладеним кредитним договором від 27 серпня 2021 року № 9185 не виконував, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 09 листопада 2022 року становить залишок строкового кредиту у розмірі 192 060,96 грн, залишок нарахованих відсотків - 1 319,68 грн, залишок простроченого кредиту - 1,17 грн, а всього - 193 381,84 грн, суди попередніх інстанцій обґрунтована стягнули указану суму без урахування комісії, яку просить стягнути кредитор у розмірі 54 000 грн.

У касаційній скарзі заявник зазначає про необхідність врахування правових висновків, викладених у перелічених постановах Верховного Суду, щодо правомірності встановлення комісії у кредитному договорі.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі № 405/4719/16-ц зазначено, що, встановивши, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; у подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу; не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19 вказано, що виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Правомірність нарахування самої комісії, з нарахуванням якої не погоджується в позовній заяві позивач, може бути предметом дослідження судом при визначенні заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивач мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважала встановлення комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у разі порушення позичальником встановлених кредитним договором зобов`язань несправедливою умовою, натомість позивач погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, позичальниця засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

На думку колегії суддів, зазначене не спростовує можливість позичальника оскаржити умови договору як повністю, так і в частині, встановивши, що банк порушив законодавство про споживче кредитування.

У постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 463/2891/21 зазначено, що саме по собі перевищення розміру комісії над розміром процентів, які є складовими частинами плати за користування кредитом, не може беззаперечно свідчити про дисбаланс у договірних відносинах між позивачем як споживачем та банком без її порівняння із сумою кредиту (отриманими споживачем від банку коштами).

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі № 405/4719/16-ц, від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19, від 21 червня 2023 року в справі № 463/2891/21, на які посилається заявник у касаційній скарзі, щодо можливості встановлення комісії у кредитному договорі. Однак з урахуванням фактичних обставин справи, яка переглядається у касаційному порядку, та специфіки удосконаленого законодавства у сфері споживчого кредитування, висновки у вказаних справах не впливають на правильність вирішення указаного спору.

Щодо оцінки доводів касаційної скарги в частині вирішення питання витрат на правову допомогу Верховний Суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Адвокат Яма Д. М. в суді першої інстанції надавав правничу (правову) допомогу ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 29 жовтня 2022 року № 442-ц-2022 та ордеру до договору (т. 1, а. с. 5-6).

У позовній заяві, підписаній представником ОСОБА_1 адвокатом Ямою Д. М., зазначено про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу від 15 000 грн до 20 000 грн (т. 1, а. с. 4).

Адвокат Яма Д. М. протягом п`яти днів з моменту ухвалення судового рішення подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правничу допомогу, акт приймання-передачі послуг, квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату ОСОБА_1 адвокату Ямі Д. М. 12 500 грн за надання правової допомоги (т. 2, а. с. 51).

Згідно з актом приймання-передачі послуг адвокат Яма Д. М. брав участь у чотирьох судових засіданнях: 23 листопада 2022 року, 21 грудня 2022 року, 13 березня 2023 року та 17 квітня 2023 року, за кожне з яких визначена оплата у розмір 2 500 грн (т. 2, а. с. 52).

Вирішуючи питання щодо витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, врахувавши заперечення АТ «Банк Кредит Дніпро» про те, що 23 листопада 2022 року судове засідання не проводилось судом, виходив з того, що адвокат Яма Д. М. брав участь у чотирьох засіданнях, однак помилково зазначив замість засідання 29 листопада 2022 року участь у засіданні 23 листопада 2022 року.

Указана неточність, зазначена адвокатом Ямою Д. М. в акті приймання-передачі, не спростовує фактичної його участі в чотирьох судових засіданнях.

АТ «Банк Кредит Дніпро» не заперечує щодо обсягу участі представника позивача під час розгляду справи, однак не погоджується з посиланням останнього на участь у судовому засіданні 23 листопада 2022 року, яке фактично не відбулось. Колегія суддів вважає такі доводи заявника надто формалізованими для висновку про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Не встановивши порушення судом принципів співмірності та необхідності витрат, враховуючи, що витрати пов`язані лише з участю адвоката у судових засіданнях (без участі позивача), та виходячи з адекватності узгодженої між позивачем і адвокатом розміру винагороди за участь в одному засідання (2 500 грн), висновки судів про підтвердження витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у розмірі 12 500 грн, є обґрунтованими, з чим Верховний Суд погоджується.

Висновки судів не суперечать змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 щодо питання розподілу судових витрат в частині, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки стосуються дотримання процесуального порядку надання стороною та дослідження судом доказів на підтвердження понесення таких витрат.

Доводи касаційної скарги банку були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, та доводи, викладені у позовах, а доводи зазначені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судами обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих місцевим та апеляційним судом рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій та зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2023 року, додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара