Номер провадження: 22-ц/813/1388/24
Справа № 495/1266/21
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 4», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення у зв`язку із наданням іншого благоустроєного житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Білгород-Дністровська міська рада та виконавчий комітет звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначали наступне.

21.01.2010 року рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №11 «Про розподіл квартир, що придбані Державною іпотечною установою в будинку АДРЕСА_1 », ОСОБА_1 виділена двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м. з усіма умовами.

26.01.2010 року ОСОБА_1 надала письмову згоду на переселення її в квартиру АДРЕСА_3 .

Однак, вселившись в квартиру АДРЕСА_3 , відповідачка не висилилася із житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_4 та стала захаращувати житлове приміщення сміттям зі сміттєвих баків та не сплачувати комунальні платежі за використані послуги.

На підставі наведеного позивачі просили:

- виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з жилого приміщення - квартири АДРЕСА_5 та вселити відповідачку в благоустроєну квартиру АДРЕСА_6 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з жилого приміщення - кімнати АДРЕСА_5 . В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Тобто рішення суду фактично оскаржено в частині задоволених вимог про виселення відповідача з жилого приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального

права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково, виселяючи ОСОБА_1 з жилого приміщення - кімнати № НОМЕР_2 , жилою площею 17,0 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

- двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., яка надана відповідачу на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 26.01.2010 року №11 «Про розподіл квартир, що придбані Державною іпотечною установою в будинку АДРЕСА_1 » та у яку вселилася відповідачка ОСОБА_1 із своїм сином ОСОБА_3 , повністю відповідає за своєю площею нормам жилої площі, яка встановлена ст. 47 ЖК України;

- ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_5 , без достатніх правових підстав, самоправно зайнявши житлове приміщення, маючи при цьому у власності інше житло, яке було виділено їй на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 26.01.2010 року №11 «Про розподіл квартир, що придбані Державною іпотечною установою в будинку АДРЕСА_1 » та додатку №1 до вищевказаного рішення, а саме - двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., яке на теперішній час не скасовано, що встановлено рішенням апеляційного суду, яке набрало чинності.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 26.01.2010 року №11 «Про розподіл квартир, що придбані Державною іпотечною установою в будинку АДРЕСА_1 » та додатку №1 до вищевказаного рішення, було надано ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 26,4 кв. м. (а. с. 12-13);

-житлове приміщення, що надано ОСОБА_1 виділено на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 31.05.1985р. № 301 про включення ОСОБА_1 до списку на квартирний облік, як потребуюча поліпшення житлових умов, і на момент виділення квартири перебувала на квартирному обліку;

-згідно з оглядовим листом від 26.01.2010 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали особисту письмову згоду на поселення у двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . При цьому, ОСОБА_4 відмовляється від переселення із кімнати в гуртожитку в надану квартиру АДРЕСА_2 , так як знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , тому він змушений залишатися проживати в кімнаті гуртожитку, та звернувся до міського голови з проханням, про залишення його проживати в кімнаті гуртожитку, виходячи з розміру житлової площі, яка необхідна на теперішній час на їх склад сім`ї ОСОБА_6 (а. с. 14);

-рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 року, у справі за позовом виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2012 року задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2012 року скасовано, у задоволенні позову виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщенням відмовлено;

-згідно з листом начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» від 09.12.2021 року, повідомляється, що за адресою: АДРЕСА_7 , в базі даних відділу збуту, рахується особовий рахунок № НОМЕР_3 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 . За останні три роки оплата за послуги водопостачання відсутня. Борг становить 11 295,21 грн. Лічильник відсутній, обсяг водопостачання рахується 120 літрів на добу на одну людину (а. с. 165);

-згідно з довідкою голови ОСББ «Перемоги 4» від 05.12.2021 року №87, з листопада 2019 року ОСОБА_1 не сплачує внески на утримання будинку. Заборгованість 2 441,40 грн. (а. с. 167).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

З часу одержання наймачем у порядку поліпшення житлових умов іншого жилого приміщення, укладення договору найму цього приміщення і його заселення договір найму попереднього жилого приміщення відповідно до ст. 107 ЖК ( 5464-10 ) вважається розірваним і в тому разі, коли наймач продовжує виконувати обов`язки за цим договором і не звільнив приміщення повністю.

Відповідно до ст. 109 Житлового Кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 110 ЖК Української PCP, громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок(жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Згідно частини 3 статті 116 ЖК Української PCP, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (Рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 43).

Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Згідно ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв. м. на одну особу.

Позивачі свої вимоги про виселення ОСОБА_1 з житлової кімнати за адресою: АДРЕСА_7 засновують на тому, що:

- ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 26.01.2010 року №11 «Про розподіл квартир, що придбані Державною іпотечною установою в будинку АДРЕСА_1 » та додатку №1 до вищевказаного рішення, було виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 26,4 кв. м.;

-квартира АДРЕСА_3 загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 26,4 кв. м., яка виділена ОСОБА_1 із своїм сином ОСОБА_3 , повністю відповідає за своєю площею нормам жилої площі, яка встановлена ст. 47 ЖК України;

- ОСОБА_1 отримавши нове житло, не звільнила житлову кімнату за адресою: АДРЕСА_7 .

Як вбачається з матеріалів справи у вересні 2011 року Виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради Одеської області звернувся до суду з позовом на підставі ст.ст.58,109,116 ЖК України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення, мотивуючи це тим, що відповідачі вселилися до квартири АДРЕСА_3 без належної правової підстави та без відповідного ордеру.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 року, у справі за позовом виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2012 року задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 вересня 2012 року скасовано, у задоволенні позову виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення відмовлено.

При цьому апеляційним судом при ухваленні рішення від 22.01.2013 року встановлено, що:

-ордер на квартиру АДРЕСА_3 не виданий, оскільки один із членів сім`ї відповідачів - ОСОБА_4 відмовляється від переселення із кімнати в гуртожитку в надану квартиру АДРЕСА_2 , так як ОСОБА_4 знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , тому він змушений залишатися проживати в кімнаті гуртожитку, та звернувся до міського голови з проханням, про залишення його проживати в кімнаті гуртожитку, виходячи з розміру житлової площі, яка необхідна на теперішній час на їх склад сім`ї ОСОБА_6 ;

- ОСОБА_1 разом зі своїми неповнолітніми синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1975 року народження знаходилися на квартирному обліку з 1985 року. Тобто на момент постановлення їх у квартирну чергу вони претендували на двокімнатну квартиру, однак квартира їм була надана лише в 2010 році, тобто через 25 років;

- на момент подання заяви про надання квартири сім`я ОСОБА_6 складалась з матері ОСОБА_1 та неповнолітніх синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а на момент надання (виділення квартири) - з трьох повнолітніх осіб різної статі, з яких ОСОБА_4 має сім`ю та проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_5 .

Апеляційний суд зазначив, що Виконком Білгород-Дністровської міської ради при прийнятті рішення про виділення квартири не звернув увагу на вікові зміни в сім`ї ОСОБА_6 , у зв`язку з чим виділив їм житлову площу в порушення вимог ст.50 ЖК України двокімнатну квартиру замість необхідної їм трьохкімнатної.

Тобто апеляційним судом у рішенні від 22.01.2013 року було встановлено, що виділена сім`ї ОСОБА_6 житлова площа у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 26,4 кв.м. відбулось в порушення вимог ст.50 ЖК України, оскільки з урахуванням вікових змін сім`ї ОСОБА_6 , яка стала складатись з трьох дорослих осіб, була необхідна вже трьохкімнатна квартира.

Оскільки з часу виділення сім`ї ОСОБА_6 двокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 26,4 кв.м. обставини, що встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 року, яке вступило в законну силу, до часу звернення Білгород-Дністровської міської ради та Виконкому Білгород-Дністровської міської ради та ухвалення оскаржуваного рішення не змінились, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 з житлової кімнати за адресою: АДРЕСА_7 .

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Білгород-Дністровської міської ради та Виконкому Білгород-Дністровської міської ради в частині виселення ОСОБА_1 не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог в цій частині.

В засіданні судової колегії представник позивачів адвокат Шаркевич В.Т. підтвердив, що підставою заявлених вимог про виселення ОСОБА_1 було виділення їй на підставі діючого та не скасованого рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 26.01.2010 року №11 - квартири АДРЕСА_3 і відмова Криворот звільнити житлову кімнату за адресою: АДРЕСА_7 .

Між тим, у позовній заяві вказані і інші обставини, якими позивачі обґрунтовують необхідність виселення ОСОБА_1 - псування житлової кімнати за адресою: АДРЕСА_7 , порушення правил співжиття через захаращування приміщення, а також вказано про наявність у Криворот заборгованості за житлово-комунальні послуги за цією адресою.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української PCP визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні апеляційного суду Одеської області перебувала цивільна справа № 2-4840/11 (№ апеляційного провадження № 22-ц/785/7170/13) за позовом Виконавчого комітету Білгород-Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_4 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.10.2013 року апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задоволена. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.10.2012 року у частині виселення ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні вимоги про виселення (т.2, а.с. 20-21).

В даному судовому рішенні апеляційного суду Одеської області зазначено, що відповідно до постанов, які містяться у справі Криворот неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП України.

Як вбачається із цих постанов, ОСОБА_1 притягалась до відповідальності за порушення державних стандартів, норм та правил у сфері благоустрою (коридор квартири засипаний побутовим сміттям, стіни квартири не пофарбовані, відсутнє освітлення, у квартирі стоїть нестерпний сморід). На неї було накладено штраф. Однак, жодного разу вона не попереджувалась про можливість її виселення без надання іншого житлового приміщення у разі неусунення порушень вимог правил співжиття та державних норм і правил у сфері благоустрою, а отже її не можна вважати такою, що до неї застосовувались заходи запобігання і громадського впливу.

Районним судом також не прийнято до уваги ті обставини, що наймачі суміжних жилих приміщень - ОСОБА_2 та члени її сім`ї перешкоджають відповідачці та членам її сім`ї у користуванні санвузлом та ванною кімнатою, встановивши самочинно у квартирі перегородку та металеві двері, що перекривають доступ до цих приміщень.

Тобто доказом належного застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного і містили попередження про можливість її виселення без надання іншого житлового приміщення у разі не усунення порушень вимог правил співжиття та державних норм і правил у сфері благоустрою, які виявилися безрезультатними.

У справі, яка переглядається, містяться витяги з протоколів загальних зборів ОСББ, де обговорювалися питання щодо захаращення ОСОБА_1 приміщення квартири АДРЕСА_4 , а також 4-го під`їзду цього будинку та приймалось рішення про звернення до органів місцевого самоврядування для відповідного реагування (виселення), а також для виділення транспорту та робітників для очищення коридору 4-го під`їзду від сміття.

Проте із доданих до позову документів не вбачається, що ОСОБА_1 попереджувалась про можливість її виселення без надання іншого житлового приміщення у разі неусунення порушень вимог правил співжиття та державних норм і правил у сфері благоустрою, а отже її не можна вважати такою, що до неї застосовувались заходи запобігання і громадського впливу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 багато років не може користуватися санвузлом та ванною кімнатою квартири АДРЕСА_4 через конфліктну ситуацію з наймачами суміжних жилих приміщень - ОСОБА_2 та членів її сім`ї, які самочинно встановили перегородку та металеві двері, що перекривають доступ до санвузлу та ванної кімнати, що продовжується багато років.

Доказів про вжиття заходів на усунення порушень правил співжиття щодо багаторічного перешкоджання сусідами користуванню ОСОБА_1 комунальними благами (санвузол, ванна кімната) і надання їй доступу до цих благ, позивачами (органами місцевого самоврядування) до справи не надано.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження застосування щодо відповідача належних заходів попередження або громадського впливу, то відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 з підстав ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про виселення ОСОБА_1 з приміщення квартири АДРЕСА_4 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 4», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення у зв`язку із наданням іншого благоустроєного житлового приміщення - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.02.2024 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова