ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3854/24
провадження № 2/753/4344/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарі Власенку Д.А.,

за участю:

представника позивача Ковези Н.А.

відповідач не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача

19 лютого 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс, позивач) звернулося до суд з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач указує, що 19 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 89 550,00 доларів США з кінцевою датою повернення - до 19 березня 2017 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності.

22 жовтня 2021 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» укладений договір відступлення прав вимоги, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 19 березня 20007 року.

Позивач указує, що ОСОБА_2 умов кредитного договору від 19 березня 2007 року № ML-009/070/2007 щодо повернення кредиту та процентів за користування належним чином не виконує, а отже, відповідно до статей 526, 530 ЦК України, статей 1, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», в рахунок виконання основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту щодо сплати заборгованості у розмірі 100 549,87 доларів США, із яких: тіло кредиту - 48 144,81 доларів США, проценти - 52 405,06 доларів США, набув право звернути стягнення на предмет іпотеки.

ТОВ «Діджи Фінанс» просить суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2007 року у розмірі 100 549,87 доларів США, що на дату проведення розрахунку еквівалентно 2 634 567,47 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору, посвідченого 19 березня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. та зареєстрованим у реєстрі за номером 1802, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 51,80 кв. м, житловою - 21,70 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Суду пояснив, що на підставі Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (зі змінами, внесеними Законом України від 30 березня 2020 року № 541-ІХ та Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ), строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину та на строк дії воєнного стану.

Посилаючись на статтю 599 ЦК України, представник зазначив, що відповідач доказів виконання зобов`язання не надав, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє дії кредитного договору. Враховуючи ненадання відповідачем контррозрахунку, невиконання зобов`язання, правовідносини між сторонами тривають, отже, нарахування процентів за користування кредитом є законним.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Представник стверджує, що позивач усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України, не виконав обов`язок довести обставини, на які він посилається. Позов ґрунтується на припущеннях.

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором від 19 березня 2007 року № ML-009/070/2007.

Представник відповідача стверджує, що кредитор має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування процентів є безпідставним. Однак у позовній заяві про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач заявив проценти за кредитом, нараховані після пред`явлення відповідачу вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2007 року № ML-009/070/2007 та після звернення ПАТ «ОТП Банк» до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов не визнали повністю.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи.

? 29 лютого 2024 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження (том 1, а.с.42-44);

? 28 березня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (том 1, а.с.53-122);

? 28 березня 2024 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів (том 1, а.с.123-132);

? 28 березня 2024 року від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності (том 1, а.с.133-138);

? 28 березня 2024 року від представника відповідача надійшла зава про розподіл судових витрат (том 1, а.с.142-143);

? 28 березня 2024 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва прийнято до розгляду відзив на позовну заяву, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів (том 1, а.с.160-162);

? 16 квітня 2024 року, 17 квітня 2024 року та 22 квітня 2024 року від представника відповідача надійшли клопотання про долучення доказів (том 1, а.с.168-230);

? 25 квітня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (том 2, а.с. 2-3);

? 25 квітня 2024 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про розподіл судових витрат (том 2, а.с. 8);

? 25 квітня 2024 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності (том 2, а.с. 13);

? 25 квітня 2024 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва залишено без розгляду відповідь на відзив представника позивача, задоволено клопотання представника відповідача про долучення доказів, закрито підготовче провадження у справі, встановлено загальний порядок дослідження доказів (том 2, а.с. 18-20);

? 06 серпня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (том 2, а.с. 47-48);

? 08 серпня 2024 року протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва поновлено процесуальний строк та долучено докази подані представником позивача(том 2, а.с. 57).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що 19 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ML-009/070/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 89 550 доларів США на споживчі цілі, стром - до 19 березня 2017 року зі сплатою процентів у розмірі 13,99 % річних (том 1, а.с.4-7).

19 липня 2013 року банк та ОСОБА_2 уклали додатковий договір № 1 та додатковий договір № 2 до кредитного договору від 19 березня 2007 року № ML-009/070/2007, яким сторони погодили внести відповідні зміни щодо порядку повернення кредиту (том 1, а.с.8-12).

Для забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 19 березня 2007 року№ РСL-009/070/2007, ОСОБА_2 за договором іпотеки від 19 березня 2007 року № PSL-009/070/2007 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 4834 (том 1, а.с. 13-15).

Згідно з пунктами 6.1, 6.2. статті 6 договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: всі боргові зобов`язання, несплачені іпотекодавцем; вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних вимог, понесених іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором. Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги після виникнення будь-якої із таких обставин: несплата іпотекодавцем іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, як визначено умовами кредитного договору; порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань за статтею 5 цього договору; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

Пунктом 6.3 статті 6 договору іпотеки (обрання порядку звернення стягнення на предмет іпотеки) визначено, що жодне положення цього договору не може тлумачитися як таке, що обмежує: права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому законодавством України; права сторін встановлювати договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

30 вересня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» направило ОСОБА_2 вимогу щодо повернення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 16 вересня 2014 року у сумі 52 054,47 доларів США та 1 914,95 грн (том 1, а.с.66).

15 грудня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2007 року № ML-009/070/2007 (том 1, а. с. 70-74).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року у справі № 753/22586/14-ц позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 48 144,81 доларів США, заборгованість за процентами у розмірі 3 909,66 доларів США, всього - 52 054,47 доларів США, що в еквіваленті до гривні станом на 16 вересня 2014 року становить 676 092,30 грн, та пеню у розмірі 468,91 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року залишено без змін (том 1, а.с. 76-105).

22 жовтня 2021 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір про відступлення прав вимоги, предметом якого є: кредитний договір, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 19 березня 2007 року № ML-009/070/2007; договір іпотеки, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 19 березня 2007 року № PCL-009/070/2007; договір поруки, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_3 19 березня 2007 року № SR-009/070/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. і зареєстрований у реєстрі за № 1473, відповідно до якого кредитор продав (відступив), а ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло право вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами до боржника ОСОБА_2 (том 1, а.с. 16-17).

Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки, складеного ТОВ «Бюро оцінок» на замовлення ТОВ «Діджи Фінанс», станом на 15 лютого 2024 року оціночна вартість нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , становить 2 371 500,00 грн (том 1, а.с.19).

Вислухавши представника позивача, надавши оцінку зібраним доказам як у їх сукупності так і кожному окремо, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити з огляду на таке.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (частина друга статті 1050 ЦК України).

Строк повного погашення кредиту умовами кредитного договору сторони визначили - до 19 березня 2017 року.

Однак з позовом до позичальника ОСОБА_2 , поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, процентів, пені ПАТ «ОТП Банк» звернулося 12 грудня 2014 року. Тобто, банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 19 березня 2017 року на 12 грудня 2014 року.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18)).

Таким чином, кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_2 припинилися 12 грудня 2014 року, як і припинилося право банку чи його правонаступника нараховувати проценти за кредитним договором.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24 травня 2022 року у справі № 754/11448/15 (провадження № 61-5317св21), від 11 жовтня 2023 року у справі № 200/10484/16-ц (провадження № 61-4254св22).

Встановлено, що на час звернення ПАТ «ОТП Банк» до суду 12 грудня 2014 року розмір заборгованості позичальника ОСОБА_2 становив 48 144,81 доларів США, заборгованість за процентами - 3 909,66 доларів США, а всього - 52 054,47 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 16 вересня 2014 року складає 676 092,30 грн, а також пеня у розмірі 468,91 грн ( том 1, а.с. 171-178).

Отже, позичальник ОСОБА_2 має відповідати перед позивачем за неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором від 19 березня 2007 року у розмірі 52 054,47 доларів США.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд, з урахуванням вимог статті 82 ЦПК України, встановив наявність заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2007 року та факт порушення взятих на себе зобов`язань позичальником ОСОБА_2 починаючи з травня 2014 року, що дає право кредитору на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 41 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

Разом з цим, заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідач подав заяву про застосування позовної давності, на обґрунтування якої вказував, що ТОВ «Діджи Фінас» зверталося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 12 грудня 2014 року, а з цим позовом кредитор звернувся 19 лютого 2024 року, тобто з пропуском позовної давності.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зроблено висновок про те, що «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо)».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Тобто пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Звернувшись 12 грудня 2014 року з позовом про стягнення заборгованості, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, провадження № 14-96цс18).

Оскільки за обставин цієї справи перебіг позовної давності розпочався пред`явленням позову 12 грудня 2014 року та сплив 12 грудня 2017 року, з цим позовом ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося 19 лютого 2024 року, а відповідач заявив про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18) та від 21 квітня 2021 року у справі № 211/5281/16-ц (провадження № 61-15522св19).

Доказів того, що відповідач вчиняв дії, які свідчили б про переривання строку позовної давності, позивач не надав.

Отже, у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» про звернення стягнення на предмет іпотеки суд відмовляє у зв`язку з пропуском позовної давності, а підстав для поновлення такого строку суд не вбачає.

ІV. Розподіл судових витрат між сторонами.

За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не відшкодовуються відповідачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 48, 81, 89, 92, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27.08.2024.

СУДДЯ: Ю.С.МИЦИК