Житомирський апеляційний суд
Категорія 36 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №296/12093/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» (далі - ТОВ «ЖОЕК») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиту електричну енергію за період березень 2023 року за умовами договору №06-2875 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг в сумі 12 618,94 грн., витрати на оплату судового збору у сумі 2 684,00 грн.

На обґрунтування позову вказувало, що 01.01.2019 року ФОП ОСОБА_1 підписано заяву приєднання до умов договору споживача про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг - ТОВ «ЖОЕК», якою споживач з 01.01.2019 року приєднався до умов договору на умовах комерційної пропозиції постачальника. Отже, виходячи зі змісту п.3.1.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, підписавши заяву про приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 року, відповідач приєднався до умов договору №06-2875 з 01.01.2019 року на умовах комерційної пропозиції №1-УП для споживачів універсальної послуги та почав отримувати послуги з електропостачання на об`єкт «магазин» за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем умови Договору виконуються належним чином, але відповідач зобов`язань по оплаті спожитої електроенергії в установлені Договором строки та у повному обсязі не виконував, чим порушив умови укладеного Договору.

10 липня 2023 року на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням направлено претензію № НОМЕР_1 з вимогою погасити заборгованість за надані послуги з електропостачання в розмірі 12 618,94 грн., з додатками: рахунок про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №25247 від 31.03.2023 року за березень 2023 року та відповідний акт приймання-передачі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЖОЕК» на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 в філії - Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за спожиту електричну енергію за березень 2023 року в розмірі 12 618,94 грн. та 2 684,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він здійснював господарську діяльність як фізична особа-підприємець, для чого за попередньо обраним об`єктом здійснення діяльності 01.01.2019 року підписав заяву - приєднання до умов договору споживача №06-2875 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, а 17.04.2019 року уклав договір оренди №315 з КП «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради на нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 105 кв.м. 24 лютого 2022 року почались військові дії держави агресора на території України. Даний факт є загальновідомим. Через несприятливі умови відповідач припинив здійснення підприємницької діяльності та повернув об`єкт оренди власнику та балансоутримувачу КП «Регулювання орендних відносин» Житомирської міської ради, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 105 кв.м, що мало місце 31.03.2022 року. Разом з поверненням власнику приміщення відповідач передав всі відомості та документи власнику приміщення, в тому числі і договір №06-2875 від 01.01.2019 року. Про що в телефонному режимі повідомив позивача у справі. Також, відповідач не маючи подальших намірів займатися підприємницькою діяльність закрив свій ФОП.

Отже, повернувши орендоване приміщення власнику та повідомивши про це позивача у 2022 році відповідач був впевнений, що договірні відносини були припинені, а тому подальшим перебігом подій не цікавився будучи впевненим у відсутності будь-яких вимог та суперечностей.

Вказує, що відповідно п. 13.6 договору №06-2875 від 01.01.2019 року про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг дія цього договору також припиняється у випадках: у разі зміни власника об`єкта споживача. Власник об`єкта споживача був змінений в результаті повернення об`єкта власнику та балансоутримувачу 31.03.2022 року. Виходячи з умов договору №06-2875 від 01.01.2019 року - договір припинив дію - 31.03.2022 року.

Окрім того, додає, що при розгляді справи судом першої інстанції не було надано правової оцінки безпідставності позову та зловживанню позивачем своїми процесуальними правами. З реєстру судових рішень вбачається, що 18 серпня 2023 року позивач отримав судовий наказ у справі №296/710/23 між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Звертає увагу суду на висновки Верховного Суду щодо застосування стандартів доказування та забезпечення принципу змагальності.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї через електронний кабінет. Зі вказаного часу відповідачем не було подано до суду відзив на позовну заяву з долученням доказів, що спростовують докази позивача про наявність боргу за отримані послуги з електропостачання. Таким чином, відповідач будучи достовірно обізнаним про факт судового розгляду цивільної справи не скористався наданим йому правом надати докази необґрунтованості позовних вимог.

Твердження відповідача про відсутність у позивача права звернутися до суду в позовному провадженні, в разі скасування судом заяви про видачу судового наказу, є помилковим. Так ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у справі №296/7103/23 про стягнення заборгованості за фактично спожиту електричну енергію в розмірі 12 618,94 грн., задоволено заяву відповідача про скасування судового наказу виданого 18.08.2023 року. Одночасно судом роз`яснено, що заявлені стягувачем, тобто позивачем, вимоги можуть бути розглянуті в спрощеному позовному провадженні.

Таким чином, всі доводи відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права та порушення норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи є надуманими, а апеляційна скарга є необґрунтованою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 01 січня 2019 року між ТОВ «ЖОЕК» та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір №06-2875 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (а.с.5-7).

Згідно п.13.1 розділу 13 вказаного вище договору: цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набуває чинності з дати подання споживачем заяви - приєднання. Умови цього договору починають виконуватись з дати початку постачання електричної енергії, зазначеної споживачем у заяві - приєднанні.

01 січня 2019 року ОСОБА_1 було підписано заяву - приєднання до умов Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, згідно змісту якої, він засвідчив вільне волевиявлення щодо приєднання до договору в повному обсязі, при цьому, з моменту акцептування цієї заяви - приєднання в установленому ПРРЕЕ порядку споживач та постачальник набувають всіх прав та обов`язків за договором і несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання) згідно з умовами договору та чинного законодавства (а.с.8).

У вищевказаній заяві - приєднання передбачено, що послуги з постачання електричної енергії будуть здійснюватися щодо магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно наданого позивачем звіту про стан розрахунків споживача з ТОВ «ЖОЕК», у ФОП ОСОБА_1 за березень 2023 року наявна заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 12 618,94 грн. (а.с.10-11).

З метою досудового врегулювання спору позивачем направлялася на адресу ФОП ОСОБА_1 претензія від 10 липня 2023 року №232 на суму 12 618,94 грн., в якій було зазначено про необхідність здійснення оплати вартості спожитої електричної енергії (а.с.12).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що припинення відповідачем по справі ОСОБА_1 здійснення діяльності як фізичною особою-підприємцем не звільняє його від необхідності виконання умов договору №06-2875 від 01.01.2019, як фізичною особою, оскільки відповідно до наявних у матеріалах справи доказів у ОСОБА_1 за березень 2023 року наявна заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 12 618,94 грн., а доказів на спростування наявності якої відповідачем надано не було.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначені Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312 (далі - Правила № 312).

В абзаці 49 пункту 1.1.2 глави 1.1 розділу I Правил № 312 та в пункті 62 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність).

Згідно з пунктом 1.2.15 глави 1.2 розділу I Правил № 312 укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. Для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку). На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Вказані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Згідно з частиною першою статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною сьомою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 ЦК України).

Отже, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

15 грудня 2017 року набрав чинності ГПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», відповідно до якого господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем.

Таким чином, фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц (провадження № 14-43цс18) та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Апеляційний суд звертає увагу, що у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 910/8729/18).

Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки між позивачем та відповідачем існує спір, пов`язаний із належним виконанням зобов`язань щодо оплати за послуги постачання електричної енергії за договором №06-2875 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який був укладений між ТОВ «ЖОЕК» та ФОП ОСОБА_1 , тобто для забезпечення непобутових потреб, що включають комерційну діяльність.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, даний спір належить до господарської юрисдикції.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ч.1 ст. 255, 259, 268, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у справі №296/12093/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення боргу - закрити.

Повідомити Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомирська обласна енергопостачальна компанія», що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарських судів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2024 року.

Головуючий Судді