Справа № 350/1051/23
Номер провадження 2/350/34/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Сокирко Л.М.,

секретаря судових засідань Видойник І.П.,

з участю сторін: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Миколаєнко О.Б.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Халуса М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Рожнятів Калуського району Івано-Франківської області в залі судових засідань № 1 Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Тарас Петровича про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Т.П. про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її рідною тіткою (рідною сестрою батька). За життя у власності ОСОБА_3 перебував житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:008:0045 площею 0,1006 га, розташована по АДРЕСА_1 та :01:009:0025 площею 0,3607 га, розташована в урочищі «Лази» в селі Ясень Калуського району Івано-Франківської області.

Будучи єдиною близькою родичкою ОСОБА_3 , вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за правом представлення. Однак отримала відмову у зв`язку з тим, що на час її звернення до нотаріуса ніякого майна, яке б входило до складу спадщини, на ім`я ОСОБА_3 не зареєстровано.

Звернувшись до Центру надання адміністративних послуг їй стало відомо, що майно, яке є предметом цього позову, було подаровано ОСОБА_2 .

Оспорювані договори дарування посвідчені 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П.

Вважає договори дарування недійсними з тих підстав, що ОСОБА_3 була рідною сестрою її батька - ОСОБА_4 , який проживав поряд з сестрою по АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 залишилася проживати в батьківській хаті, догляд за якою, в тому числі і ремонти, здійснював її батько. До смерті батька вона з тіткою спілкувалася дуже тісно, часто приїздила в гості, допомагала матеріально. ОСОБА_3 сама себе обслуговувала, не потребувала сторонньої допомоги. Сусідом ОСОБА_3 був її двоюрідний брат - ОСОБА_2 . Тітка надавала йому свою землю у користування, той у свою чергу за це давав молока та замість оплати за користування земельною ділянкою продавав їй перегній для городини. Згодом ОСОБА_2 та члени його родини, будучи членами релігійної секти «Свідки Ієгови» почав агітувати ОСОБА_3 вступити в цю секту, користуючись самотністю жінки, її неграмотністю. Сам ОСОБА_2 та члени цієї секти схиляли ОСОБА_3 до покори, погрожували, залякували «страшним судом». Врешті-решт ОСОБА_3 стала залежною від цієї релігійної секти, обмежила своє спілкування з іншими родичами.

Онук ОСОБА_2 - відповідач по справі ОСОБА_2 оформив піклування над її тіткою - ОСОБА_3 . Вважає, що такий крок ним було вчинено не з метою належного догляду за ОСОБА_3 , а з метою отримання грошової компенсації, безперешкодним розпорядженням пенсійними коштами тітки ОСОБА_3 , а також безперешкодним та безоплатним користуванням її земельними ділянками.

Ніякого належного догляду ОСОБА_2 за ОСОБА_3 не здійснював, так як був ще молодою особою, часто виїжджав за кордон. При цьому тітка ОСОБА_7 залишалася сама в своєму будинку. Сусіди бачили, що ОСОБА_3 часто залишалася сама і тільки за два-три тижні до її смерті відповідач забрав її до себе.

При цьому ОСОБА_3 з дитинства була неосвіченою людиною, тривалий час до смерті страждала на деменцію, крім того мала проблеми зі слухом. Тому вважає, що такі обставини як неосвіченість ОСОБА_3 , деменція, фактична глухота, тиск членів релігійної секти стали підставою вважати, що дарування ОСОБА_3 вчинила не розуміючи смислу та наслідків своїх дій.

Просить визнати недійсними договори дарування укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 : договір дарування житлового будинку площею 55,2 кв.м. житловою площею 22,5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 610; договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0045 площею 0,1006 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 610 та договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером, посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 610 та :01:009:0025 площею 0,3607 га, розташована в урочищі «Лази» в селі Ясень Калуського району Івано-Франківської області, посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т.П. серії та номер 612. 11 липня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.

23 серпня 2023 року відповідач спрямував відзив на позов, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що житловий будинок та земельні ділянки були подаровані йому ОСОБА_3 за її пропозицією добровільно, за її особистим волевиявленням і відповідали її внутрішній волі. Оспорювані правочини було вчинено у формі встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Вважає, що ним і нотаріусом при посвідченні договорів дарування будинку та земельних ділянок не було допущено порушень вимог статті 203 Цивільного кодексу України. Також вважає, що дані договори дарування не створюють правових наслідків їх недійсності та посилання позивачки на статтю 216 Цивільного кодексу України є необґрунтованими. Посилання позивачки на те, що правочини вчинено проти справжньої волі особи внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони вважає безпідставними. Зазначив, що ОСОБА_3 при вчиненні договорів дарування мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення щодо дарування йому було вільним і відповідало її внутрішній волі. Зокрема вказав, що ОСОБА_8 (батько позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 років тому. За життя він не проживав з ОСОБА_3 , не проводив ніякого догляду за нею, не проводив ремонту. Щодо факту вступу ОСОБА_3 в члени релігійної секти (свідки Єгова ), то вона вступила добровільно та ніяких схилянь до покори, погроз, залякувань «страшним судом» ніхто відносно неї не вчиняв. Члени родини ОСОБА_3 останні 10 років її не відвідували та не підтримували. Твердження позивачки про те, що ОСОБА_3 була хворою нічим не підтверджується, адже вона сама з його допомогою та допомогою його родичів вела господарство, ходила в магазин, збирала гриби сусідам і продавала. Більше 10 років він та його сім`я допомагали ОСОБА_3 - косили траву, заготовляли дрова, приносили продукти харчування, проводили відповідні ремонти у будинку.

У письмових доповненнях до відзиву відповідач зазначив, що 1 грудня 2015 року ОСОБА_3 в присутності свідків - ОСОБА_10 , ОСОБА_2 і ОСОБА_12 склала заповіт на його ім`я, відповідно до якого заповідала йому житловий будинок з господарськими будівлями і дві земельні ділянки, який був посвідчений секретарем Ясенської сільської ради ОСОБА_13 . Вказаний заповіт було внесено в Спадковий реєстр 11 грудня 2015 року. Позивачка знала про існування цього заповіту і в установлений законом строк його не оскаржила. Крім того зазначив, що за медичною допомогою з приводу будь-яких захворювань протягом останніх п`яти років у період з 2018 року по 2023 рік ОСОБА_3 не зверталася і була психічно здоровою.

В уточненій позовній заяві від 10 листопада 2023 року позивачка зазначила, що як вбачається із договорів дарування від імені ОСОБА_3 у зв`язку із її похилим віком та неписьменністю, договори укладала третя особи - ОСОБА_14 , який не був ані знайомим з ОСОБА_3 , ані її родичем, ані сусідом. Натомість він є членом сім`ї відповідача - обдарованої особи, тобто був зацікавленою особою при укладанні даних договорів. Також із наданих відповідачем доказів, а саме із заповіту від 2015 року також вбачається, що від імені ОСОБА_3 заповіт складено у присутності свідків, тому що ОСОБА_3 «є хвора» та по «причині неграмотності і на прохання заповідача заповіт підписаний ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_2 була одночасно і свідком і особою, яка підписала заповіт від імені ОСОБА_3 . Звертає увагу на те, що на час складання заповіту у 2015 році особі, на користь якої він складено, було лише 21 рік, у зв`язку із чим не зрозуміло з яких підстав ОСОБА_3 заповідала все своє майно молодій особі, яка не була її родичем. Відтак вважає, що ОСОБА_3 внаслідок своєї неосвіченості, хвороби та похилого віку, а також впливу членів релігійної секти не розуміла значення своїх дій та їх наслідків під час укладання оспорюваних договорів.

Ухвалою суду від 13 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник просили у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Третя особа - приватний нотріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Ковальчук Т.П. 19 жовтня 2023 року спрямував до суду копії документів, які зберігаються в справах приватного нотаріуса Ковальчука Т.П. і стали підставою для вчинення 18 червня 2020 року наступних нотаріальних дій: договору дарування житлового будинку з господарсьими будівлями та спорудами, зареєстрованого в реєстрі за № 610; договору дарування земельної ділянки зареєстрованого в реєсрі за № 611; договору дарування земельної ділянки зареєстрованого в реєсрі за № 612.

У судовому засідання третя особа - приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Ковальчук Т.П. заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними відсутні. Перед тим, як укласти договори дарування, ОСОБА_3 була у нього на консультації, повідомила, що хоче своєму племіннику подарувати житловий будинок та земельні ділянки. ОСОБА_3 також повідомила, що не вміє читати та писати. Він надав пам`ятку, повідомив які документи необхідно зібрати, а також що треба забезпечити явку особи, яка підпише від імені ОСОБА_7 договори. Разом з ОСОБА_7 на консультації був ОСОБА_2 . Він повідомляв ОСОБА_3 про наслідки укладення договорів дарування, роз`яснював їй, що вона має право проживати у будинку. Під час посвідчення договорів дарування він встановив сторони, перевірив їх дієздатність, з`ясовував чи ОСОБА_3 чує його голос, роз`яснив наслідки укладення договорів дарування. Він декілька раівз з`ясовував волевиявлення ОСОБА_3 на укладення саме договорів дарування, на що вона відповідала, що все хоче подарувати племіннику ОСОБА_2 . При вчиненні нотаріальних дій він керувався тими нормами закону, які вказані у договорах дарування. Після виготовлення текстів договорів він читав їх вголос, ОСОБА_15 уважно слухала. Після того, як він прочитав тексти договорів, то надав можливість прочитати їх сторонам. Від імені ОСОБА_3 договори дарування були підписані ОСОБА_14 .

Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з такого.

Суд установив, що:

18 червня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 610 (а.с. 120);

18 червня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0045, площею 0,1006 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 611 (а.с. 83);

18 червня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0025, площею 0,3607 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 612 (а.с. 101).

Ці договори від імені дарувальника підписані громадянином ОСОБА_14 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть (серія НОМЕР_1 ) виданого повторно 16 березня 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Ясень Калуського району Івано-Франківської області (а.с. 18) .

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 червня 2023 року (справа 337/1859/23, провадження № 2-о/33796/2023) встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її племінницею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5).

Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц.

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до положень статтей 6, 11,12 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно частини першої статті 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 Циільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до частини першої статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Виходячи зі змісту статтей 203, 717 Цивільного кодексу України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до уточненої позовної заяви позивачка просила визнати оспорювані договори дарування недійсними внаслідок неосвіченості, похилого віку, порушення слуху та інших захворювань, залякування та психологічного тиску на дарувальника ОСОБА_3 з боку відповідача та членів його родини, які є членами релігійної секти, ОСОБА_3 не розуміючи значення своїх дій, уклала оспорювані договори дарування.

Щодо посилання позивачки, що ОСОБА_3 (дарувальник) уклала оспорювані договори дарування внаслідок неосвіченості, похилого віку, порушення слуху та інших захворювань, а також не розуміла значення своїх дій, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 203 Цивільного Кодексу України , особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 Цивільного кодексу України.

Позивачкою на підтвердження вказаних підстав не надано доказів, які б свідчили про захворювання якими, на думку позивачки, страждала ОСОБА_3 .. а саме: довідок про стан здоров`я, виписок з історії хвороби, інші документи, видані лікувальними та лікувально-профілактичними закладами.

Відповідачем на спростування стану здоров`я ОСОБА_3 надано довідку лікаря Амбулаторії загальної практики - сімейної медицини АЗПСМ села Ясень Кос В.В. № 661 від 24 серпня 2023 року, у якій зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за медичною допомогою протягом останніх п`яти років з 2018 року по 2023 рік не зверталася ( а.с. 147).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 4 травня 2020 року (справі № 633/268/17 (провадження № 61-37599св18) констатував, що сам по собі факт похилого віку особи та наявності в неї захворювання не свідчать про укладення нею договору дарування під впливом помилки.

Тобто посилання позивачки щодо неосвіченості, похилого віку, порушення слуху та інших захворювань ОСОБА_3 не можуть бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними, так як такі обставини не передбачені правилами визначеними Цивільним кодексом України, які передбачають недійсність правочинів.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 225 Цивільного кодексу України повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі висновки наведені у постановах Верховного Суду: від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19); від 30 серпня 2021 року у справі № 132/316/16-ц (провадження № 61-1501св20); від 16 червня 2020 року у справі № 522/20025/14-ц (провадження № 61-3416св20; від 13 травня 2019 року у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18).

Позивачкою не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 у момент укладення оспорюваних договорів дарування перебувала у критичному психічному чи фізичному стані, перебувала на лікуванні тощо, тобто мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Щодо посилання позивачки, що ОСОБА_3 (дарувальник) уклала оспорювані договори дарування внаслідок залякування та психологічного тиску на неї з боку відповідача та членів його родини, які є членами релігійної секти, суд зазначає наступне.

Частиною першої статті 231 Цивілного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 755/1492/16-ц.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Крім того, в оспорюваних договорах дарування, сторони підтвердили, що ці договори не носять характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального, що йому зрозуміла природа цього правочину (пункти 3.7, 3.8).

Позивачкою не доведено та судом не встановлено обставин, які свідчать про наявність дій психічного, фізичного характеру (психічний, релігійний тиск), які вчинялися відповідачем відносно ОСОБА_3 при укладанні оспорюваних договорів дарування, а саме 18 червня 2020 року, чи передували за часом до їх укладання, а так само того, в чому виразилося насильство.

Окрім того, зазначені позивачкою обставини спростовуються показами свідків, які були допитані у судовому засіданні.

Так свідок ОСОБА_13 суду надала покази про те, що в період часу з 1978 року по грудень 2022 року вона працювала секретарем Ясенської сільської ради. У 2015 році на прохання ОСОБА_3 з приводу складання заповіту вона пішла до помешкання ОСОБА_2 , де проживала остання. При спілкуванні з ОСОБА_3 остання повідомила, що хоче скласти заповіт при свідках, і що все майно вона хоче заповісти ОСОБА_2 . Вона знала, що у ОСОБА_3 є інші родичі, і тому тричі уточнювала чи саме на ім`я ОСОБА_2 вона хоче скласти заповіт, на що остання відповідала що тільки ОСОБА_2 хоче залишити все своє майно, а якщо не йому, то нехай все переходить на користь держави. ОСОБА_3 повідомляла, що вона проживає у ОСОБА_2 , їй там добре, за нею доглядають; трясуться руки і болять ноги, але то по-старості. Будь-якого тиску на ОСОБА_3 не було. Поспілкувавшись із ОСОБА_3 нею було складено та посвідчено заповіт, відповідно до якого все належне їй майно вона заповіла ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_2 суду надала покази про те, що ОСОБА_7 була її сусідкою. Вона була свідком, коли ОСОБА_7 складала заповіт, при цьому ОСОБА_7 мала здоровий глузд, говорила, що любить ОСОБА_2 і хоче тільки на нього скласти заповіт, а тому просила її бути за свідка при посвідченні заповіту. ОСОБА_7 проживала у своєму будинку, але постійно ходила до ОСОБА_2 , була членом його родини, жили вони як одна сім`я. ОСОБА_7 постійно спілкувалася з нею, допомагала по городу. Знає, що колись ОСОБА_7 була «свідком Єгови » та ходила на зібрання, але потім перестала туди ходити. Щодо укладення ОСОБА_3 договорів дарування їй нічого невідомо, але вона знає, що ОСОБА_7 все хотіла передати ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_12 суду надала покази про те, що їй відомо, що сестри ОСОБА_7 та ОСОБА_12 були одинокі і окрім родини ОСОБА_2 нікого не мали. Родина ОСОБА_2 постійно допомагала сестрам. За рік до смерті ОСОБА_7 прихворіла, проживала у ОСОБА_2 . Інших родичів, які б здійснювали догляд за ОСОБА_7 та ходили до неї вона не бачила. На прохання ОСОБА_7 вона була свідком при складанні заповіту. Все своє майно ОСОБА_7 хотіла заповісти тільки ОСОБА_2 , а якщо не йому, то майно «нехай йде на державу». ОСОБА_7 деякий час була «свідком Єгови », але до 2015 року перестала ходити на зібрання. Вона спілкувала з ОСОБА_7 на вулиці, не раз бачилися в лісі, коли ходили по гриби, ОСОБА_7 ходила до інших сусідів, була розсудливою жінкою, хоча і не грамотною, на здоров`я ніколи не скаржилася.

Свідок ОСОБА_24 суду надала покази про те, що в селі Ясень проживали дві сестри ОСОБА_12 та ОСОБА_3 . ОСОБА_12 мала в місті Запоріжжі квартиру, але згодом повернулася в село та сказала, що ОСОБА_1 (позивачка) вигнала її із належної їй ( ОСОБА_28 ) квартири. Сім років ОСОБА_12 проживала в родині ОСОБА_2 та після смерті вони поховали її. ОСОБА_7 жила у своєму будинку. Мати ОСОБА_2 допомагала ОСОБА_7 , білила їй хату, приносила їжу та виконувала різну роботу. ОСОБА_7 не раз говорила, що іншої родини окрім ОСОБА_2 у неї немає. До смерті ОСОБА_7 була при добрій пам`яті, самостійна, могла піти і поїхати куди їй було потрібно. За життя ОСОБА_7 завжди говортла, що хоче все віддати ОСОБА_29 , щоб майно не залишилося братовим двом дочкам, говорила, що склала заповіт на ОСОБА_2 .

При цьому свідок ОСОБА_24 суду ствердила, що лікар Кос В.В. є її однофамільцем та родичем ні їй, а ні родині ОСОБА_2 не доводиться.

Свідок ОСОБА_30 суду надала покази про те, що вона є сусідкою ОСОБА_2 та їй відомо, що родина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали як одна сім`я, вони допомагали їй по господарству, забезпечували дровами, носили їй молоко, іжу. Вона неодноразово була у ОСОБА_7 вдома та вона постійно говорила, що любить ОСОБА_2 , «все буде ОСОБА_2 », «я все віддаю йому і маю ще кусок землі». ОСОБА_7 була розумною жінкою, ходячою, адекватною, немічною вона не була і сама за собою доглядала, ходила сама і в магазин, ів сільську раду, самостійно отримувала пенсію від поштарки. ОСОБА_7 ніколи не говорила, що вона когось боїться.

Свідок ОСОБА_32 надала покази про те, що з ОСОБА_3 підтримувала добрі стосунки, вони ходили одна до одної в гості. ОСОБА_3 говорила, що мати ОСОБА_1 (позивачки) колись хотіла вбити її лопатою, а тому вона хоче «зробити порядок з документами і все майно віддати ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), а якщо ні - то нехай все йде на державу, а документи треба зробити такі, щоб у нього не забрали». Вона знає, що ОСОБА_1 приїздила в село Ясень, але до ОСОБА_7 вона не ходила. ОСОБА_7 чула до смерті, але треба було їй голосніше говорити, вона була неграмотна, але могла піти в сільську раду, взяти довідку, тощо, ходила до магазину, розумілася на грошах.

Свідок ОСОБА_33 надала покази про те, що вона є матір`ю ОСОБА_2 . ОСОБА_3 була членом їх сім`ї. Її сина ОСОБА_2 ОСОБА_3 любила з дитинства і хотіла все своє майно переписати на нього, сама приватизувала землю. Згодом вона попросила, щоб її відвезли в сільську раду або запросили до них додому секретаря сільської ради, бо вона хоче скласти заповіт. Через декілька років після складання заповіту ОСОБА_7 вирішила подрувати все своє майно ОСОБА_2 . Вони допомагали ОСОБА_7 з нотаріусом та возили її на консультацію. Нотаріус їм повідомив, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_7 неграмотна, то замість неї може підписати договори будь-хто, але не родич. Договори підписував ОСОБА_14 , але на той час він не був ані їх родичем, ані родичем ОСОБА_7 , тільки через тривалий проміжок часу ОСОБА_14 став її зятем. ОСОБА_7 отримувала малу пенсію, а тому вони у всьому їй допомагали, а саме носили їй їжу, допомогали на городі, топили пічку, косили. Її син ОСОБА_2 з 2015 року офіційно здійснював догляд за ОСОБА_7 . За декілька років до смерті ОСОБА_7 почала погано чути, тому з нею треба було розмовляти голосно. Коли ОСОБА_7 стало важко ходити вони забрали її до себе, де вона і померла.

Із показів цих свідків убачається, що протягом життя ОСОБА_3 підтримувала родинні стосунки з родиною ОСОБА_2 , вважала їх своєю сім`єю. Жоден зі свідків не повідомив суду що будь-хто чинив тиск на ОСОБА_3 , примушував скласти заповіт на відповідача, а в подальшому договори дарування.

Окрім того, самою позивачкою до позовної заяви долучено копію листа заступника директора, у якому зазначено, що ОСОБА_3 за висновком лікарської комісії потребує постійного стороннього догляду. ОСОБА_2 здійснює догляд за ОСОБА_3 з 29 січня 2015 року по даний час. Факту неналежного догляду за ОСОБА_3 не виявлено. Соціальним інспектором даного управління соціального захисту населення Рожнятівської райдержадміністрації здійснено виїзд по місцю проживанн ОСОБА_3 . За результатами обстеження встановлено, що ОСОБА_3 проживає в задовільних матеріально-побутових умовах (в будинку прибрано, тепло, продуктами харчування та дровами забезпечена). ОСОБА_3 особисто підтвердила, що ОСОБА_2 здійснює належний догляд за нею. Також факт належного догляду підтвердила сусідка ОСОБА_37 .

Із цього листа убачається, що із листом до Департаменту соціальної політики ОСОБА_1 (позивачка) звернулася у вересні 2020 року, тобто після укладення ОСОБА_3 оспорюваних договорів дарування.

Таким чином, ОСОБА_3 в вересні-листопаді 2020 року мала реальну можливість повідомити соціальному інспектору щодо вчинення відносно неї тиску з боку відповідача (його родичів) в тому числі і релігійного, внаслідок якого вона відчужила житловий будинок та земельні ділянки та в подальшому оспорити їх, шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Слід також зазначити, що ОСОБА_3 спілкувалася із сусідами, поштарем, а тому не була позбавлена можливості повідомити останніх про вчинення відносно неї тиску з боку «релігійної секти» або ж звернутися до сільської ради або правоохороних органів із відповідною заявою.

Щодо аргументів позивачки, що оспорювані договори дарування підписані ОСОБА_14 , який є членом сім`ї ОСОБА_2 та був зацікавленою особою при укладенні оспорюваних договорі, то цей аргумент не може бути підставою для визнання цих договорів недійсними.

Так, позивачкою не зазначено доказів, що ОСОБА_14 на момент укладення оспорюваних договорів був членом сім`ї відповідача.

Абзацом 1 частини четвертої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 Цивільного кодексу України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 Цивільного кодексу України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».

Відповідно до пункту 6 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (надалі Порядок), у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Статтею 45 Закону України «Про натаріат» передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Таким чином, будь-яких обмежень щодо підписання оспорюваних договорів ОСОБА_14 у нотаріуса не було.

Щодо аргументів позивачки, що оспорювані договори дарування не були прочитані нотаріусом перед їх підписанням сторонами, слід зазначити наступне.

Відповідно до пунктів 3, 5 глави 9 Порядку, перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Окрім того пунктом 6 глави 3 Порядку передбачено, що якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

В даному випадку позивачкою будь-яких доказів, що ОСОБА_3 мала вади зору суду не надано, а отже громадянин ОСОБА_14 , який вчиняв підпис за дарувальника не був позбавлений можливості прочитати ОСОБА_3 тексти оспорюваних договорів.

В оспрюваних договорах дарування є запис, що сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину).

Окрім того, у судовому засіданні приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Т.П. ствердив, що оспорювані договори перед їх підписанням він читав вголос, ОСОБА_3 уважно слухала. Він особисто перепитував чи вона чує його голос на що остання відповідала що чує.

Таким чином посилання позивачки, що дарувальник ОСОБА_3 не була неграмотною та не могла прочитати оспорювані договори, а тому їх слід визнати недійсними, не є підставою для цього, так як нотаріус попередньо ознайомлював останню щодо природи договорів, які нею укладаються та щодо недійсності цих договорів, а окрім того в судовому засіданні нотаріус підтвердив, що читав ОСОБА_3 оспорювані договори при їх посвідченні вголос.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18 провадження № 61-12723св21 вказав, що суди при задоволенні позовних вимог про визнання довіреностей недійсними вважали, що вони суперечать Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки, зокрема, нотаріуси під час видачі довіреностей не забезпечили йому перекладу таких довіреностей на зрозумілу для нього мову, не відобразили в посвідчувальному написі обставини, що позивач в даному випадку володів та розумів українську мову; суди не звернули увагу, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного Кодексу України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах; суди не врахували, що вказані акти (Закон України «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Інструкція про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) не є актами цивільного законодавства у розумінні статті четвертої, частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину. За таких обставин, відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних довіреностей.

Щодо волевиявлення ОСОБА_3 на укладення оспорюваних договорів дарування суд -зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 глави 4 розділу І Порядку, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Згідно пунктів 1-4 глави 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

У судовому засіданні приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Т.П. підтвердив, що волевивлення ОСОБА_3 на укладення саме договорів дарування було добровільне. ОСОБА_3 про свої наміри щодо укладення договорів дарування майна з ОСОБА_2 повідомила на консультації. У ході консультації ОСОБА_3 усвідомлювала, що саме договір дарування буде укладатися, при цьому сторонами з`ясовувалося чи має право вона проживати в подарованому будинку. При укладенні оспорюваних договорів ОСОБА_3 неодноразово повторювала, що саме своєму племіннику ОСОБА_2 хоче подарувати майно.

Зазначені обставини щодо волевиявлення ОСОБА_3 саме подарувати майно свідчать і покази вище зазначених свідків, які стверджували, що чули від ОСОБА_3 що: «саме ОСОБА_2 вона хоче залишити майно, а якщо не йому, то нехай все перейде до держави»; «вона любить ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) і тільки йому хоче все віддати», «хоче все віддати ОСОБА_29 , щоб не залишилося братовим двом дочкам»; «зробити порядок з документами і все майно віддати ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), а якщо ні - то нехай все йде на державу, а документи треба зробити такі, щоб у нього не забрали майно».

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Жодних доказів, на які посилається позивачка, як на підставу свого позову, в тому числі і стосовно релігійного тиску на ОСОБА_3 , залякування її з боку відповідача та його родичів позивачкою не доведено належними та допустими доказами.

Доводи позивачки ґрунтуються на припущеннях, оскільки доказів фізичного чи психічного впливу на ОСОБА_3 саме при укладенні оспорюваних договорів матеріали цивільної справи не містять, як і не наведено доказів безпосереднього причинного зв`язку між психічним тиском та волевиявленням сторони правочину щодо його підписання.

Також позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у ОСОБА_3 під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Спростовуючи доводи позивачки, що через похилий вік, стан здоров`я (деменція та фактична глухота), неосвідченість ОСОБА_3 , не розуміючи смислу та наслідків своїх дій уклала договори з ОСОБА_2 , доречно послатися на те, Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Суд вважає, що підстави недійсності правочинів, на які посилалася позивачка у позові не знайшли свого підтвердження та суд обгрунтував мотиви, на підставі яких позов не підлягає задоволенню.

У відповідності до приписів пункту 2 частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - покладаються на позивача. На підставі викладеного вище, керуючись статями 7-14, 81, 141, 247, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 15, 16, 202, 203, 204, 215, 217, 225, 231, 626, 638 Цивільного кодексу України,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчук Тарас Петровича про визнання недійсними:

договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем (зареєстрованого в реєстрі за № 610);

договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0045, площею 0,1006 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем (зареєстрованого в реєстрі за № 611);

договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0025, площею 0,3607 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Тарасом Петровичем (зареєстрованого в реєстрі за № 612) -відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду учасниками процесу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням перехідних положень Цивільного процесуального кодексу. України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складання повного судового рішення - 22 серпня 2024 року.

Головуючий суддя Сокирко Л.М.