КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/71/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024року місто Київ

справа № 755/6702/22

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гаврилової О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з МТСБУ на його користь 15858,99 грн. інфляційних втрат; 3341,00 грн.- 3% річних за користування чужими коштами та 34913,71 грн.пені.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 23 серпня 2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів «Ssang Yong Korando», д.н.з. НОМЕР_1 та «Volkswagen Colf 4», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті якої позивачу була завдана майнова шкода.

Вказував, що цивільно-правова відповідальність винного в дорожньо-транспортній пригоді водія транспортного засобу «Ssang Yong Korando», д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/4145747 страховою компанією ПрАТ «СК Україна».

Зазначав, що розмір завданого збитку для позивача становив 50000 грн.

10 вересня 2015 року до ПрАТ «СК Україна» була подана заява про виплату страхового відшкодування, проте у строк, визначений п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування.

Посилався на те, що 02 березня 2018 року Господарським судом міста Києва було порушено справу про банкрутство ПрАТ «СК Україна» та 17 липня 2019 року вирішено ліквідувати ПрАТ «СК Україна».

Вказував, що 21 жовтня 2019 року позивачем до МТСБУ було подано заяву про виконання зобов'язання за договором страхування у розмірі 50000 грн. В подальшому МТСБУ виконало частину зобов'язання за договором страхування в розмірі 50000 грн., проте, позивач вважає, що МТСБУ має обов'язок здійснити виплату інфляційних втрат, пені та 3% річних.

17 вересня 2022 року від відповідача МТСБУ до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. При цьому, вказував на те, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України МТСБУ за вивчення та аналіз позовної заяви по справі, підготовки правової позиції по справі, подання відзиву на позовну заяву, участі адвоката у судовому процесі та у разі необхідності подання апеляційної та касаційної скарги планує понести судові витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

31 липня 2023 року МТСБУ подало до суду першої інстанції пояснення, в яких у тому числі просило стягнути з позивача на його користь відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у розмірі 2000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач МТСБУ подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення в частині відмови у стягненні витрат понесених відповідачем та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з позивача на користь МТСБУ витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначені п.1 Додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №4.1/12-10/2021 від 12 жовтня 2021 року у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з нормами ЦПК України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Вважає, що оскільки договором про надання правової допомоги визначено фіксовану суму гонорару, а тому вимога суду першої інстанції щодо надання акту виконаних робіт для детального встановлення обсягу наданої правової допомоги є надмірним формалізмом.

Вказував, що гонорар Адвокатського об`єднання не залежить від кількості проведених процесуальних дій, а оплата проводиться після підписання акту виконаних робіт між АО та МТСБУ у майбутньому, тобто вимога щодо підписання акту виконаних робіт має відкладальний характер.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до МТСБУ про стягнення боргу за договором страхування апелянтом не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині доводів апеляційної скарги МТСБУ щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

Відмовляючи МТСБУ у стягненні з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту надання послуг і виконання робіт, що могло б бути підставою для відшкодування відповідачеві таких судових витрат за рахунок позивача, що є підставою для відмови в їх стягненні з останнього.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем МТСБУ було подано до суду апеляційної інстанції відзив на позовну заяву та пояснення, в яких останній просив відповідно до статті 141 ЦПК України стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування відповідачем було надано копії: договору №4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12 жовтня 2021 року; Додаткової угоди від 28 грудня 2021 до договору №4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12 жовтня 2021 року; Додаткової угоди №787 від 09 серпня 2022 року; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Проца А.В. та адвоката Гусєва П.В.; довіреностей №6-01/126 від 21 грудня 2021 року на ОСОБА_2 та №6-01/53 від 06 грудня 2022 року на ОСОБА_3 .

З наданих відповідачем доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу вбачається наступне.

12 жовтня 2021 року між МТСБУ (замовник) та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» в особі голови Проца А.В. укладено договір про надання послуг в сфері права №4.1/12-10/2021, пунктом 1.1. якого визначено, що замовник доручає, а виконавець за винагороду приймає на себе зобов`язання надавати послуги у сфері права. Послуги, що надаються на підставі договору складаються з комплексу дій та/чи самостійних операцій, необхідних і достатніх для досягнення мети, визначеної замовником, за конкретними дорученнями замовника і можуть включати в себе у тому числі, але не тільки: надання правової інформації, консультацій, роз`яснень і рекомендацій з правових питань; складення правових висновків, заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; супровід судових справ (проваджень).

Пунктом 4.1. договору визначено, що надання послуг замовнику здійснюється на підставі договору та додаткових угод до нього, які є його невід`ємними частинами.

В підпункті 5.2.4. пункту 5.2. договору сторони погодили, що вартість послуг, що надаються виконавцем у справах, у яких замовник є відповідачем, та в якій ціна позову становить 10 000 грн і більше, становить 2 000 грн.

В додатковій угоді №787 від 09 серпня 2022 року сторони узгодили, що вартість послуг за ведення виконавцем справи за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ становить 2 000 грн.

08 серпня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до суду першої інстанції надійшли заперечення на заяву МТСБУ про стягнення витрат на правничу допомогу, в яких останній просив відмовити МТСБУ у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в повному обсязі (а.с.121-123). В обґрунтування заперечень представник позивача зазначив норми процесуального права, які регулюють дане процесуальне питання, правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та практику Європейського суду з прав людини, щодо відшкодування судових витрат. Посилався на те, що відповідач не надав детального опису виконаних робіт саме на суму 2000 грн. та не вказав витрачений адвокатом час на надання професійної правничої допомоги. Вказував, що відповідачем не надано доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. Вважав, що надані відповідачем докази взагалі не містять підтвердження, що правнича допомога була надана адвокатом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника позивача щодо відсутності доказів надання правової допомоги відповідачу, оскільки як вбачається з матеріалів справи представником МТСБУ - Проц А.В. був поданий до суду першої інстанції відзив на позовну заяву з відповідним правовим обгрунтуванням.

Також представником МТСБУ - Гусєвим П.В. до суду першої інстанції були подані пояснення по справі.

З вищевикладеного вбачається, що наявними у справі доказами підтверджується факт надання МТСБУ правової допомоги під час розгляду даної справи, що в себе включає вивчення та аналіз позовної заяви по справі, підготовки правової позиції по справі, подання відзиву на позовну заяву та пояснення по справі.

Щодо посилання представника позивача у запереченнях щодо стягнення витрат на правову допомогу на те, що відповідачем не надано доказів детального опису виконаної роботи та доказів витраченого адвокатом часу, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що як вбачається зі змісту договору №4.1/12-10/2021 та додаткової угоди №787 від 09 серпня 2022 року сторони погодили фіксований розмір гонорару у даній справі, а саме 2000 грн. за супровід справи. А тому не є обов`язковим надання доказів з детальним описом робіт.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правової допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судами тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21).

Верховний Суд в своїх постановах, зокрема у справа №923/560/17, №329/766/18 та №178/1522/18, неодноразово наголошував на тому, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, колегія суддів вважає недоречними посилання представника позивача на відсутність доказів оплати правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатами, які надавали професійну правничу допомогу відповідачу МТСБУ в суді першої інстанції, необхідність процесуальних дій сторони відповідача, обсяг фактично виконаної адвокатами роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених стороною відповідача в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн., які понесені у суді першої інстанції, суд вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатами обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

При цьому, колегія суддів врахувала заперечення представника позивача, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування правової допомоги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні МТСБУ витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року в частині відмови Моторному (транспортному) страховому бюро України у стягненні витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України, місцезнаходження: місто Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 2000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: