ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач: Дряниця Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, треті особа: ОСОБА_2 про визнання наймачем однокімнатної квартири,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання наймачем однокімнатної квартири.

Просила суд визнати ОСОБА_1 наймачем однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Департамент житлового господарства Харківської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму зазначеної квартири.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що її батько ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді асфальтобетонщика дорожньо-експлуатаційної дільниці №9 Фрунзенського району м. Харкова отримав службову однокімнатну квартиру для вселення сім`ї із 3-х осіб, згідно рішення вказаної організації №238/13 від 21.08.1990 року.

Шлюб між батьком та матір`ю 05.09.2000 року розірваний та за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова батька було визнано таким, що втратив право користування квартирою.

Рішенням Харківської міської ради від 19.06.2017 року зазначена квартира переведена у комунальну власність Харківської міської громади, але ордер сім`ї не видавався.

В зв`язку з цим у квітні 2018 року мати позивача звернулась до Харківської міської ради в порядку статті 106 Житлового кодексу України і просила визнати позивача наймачем квартири замість вибувшого батька. До своєї письмової заяви вона додала необхідні документи, але отримала письмову відповідь про те, що необхідно додати копію рішення місцевих рад про виключення квартири із числа службових квартир, копію форми Б, копію рішення суду від 27.11.2000 року щодо визнання батька втратившим право на користування житлом.

Виконуючи вказані вимоги мати повторно зверталась до Управління обліку та розподілу житлової площі 25.06.2018 року, додавши всі необхідні документи, але заява залишилась без задоволення. Окрім письмових заяв неодноразово зверталась в усній формі, просила укласти договір найму житла, але до цього часу клопотання не мають ніяких результатів, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом не повно досліджено обставини справи та не надано оцінку доказам.

Звертає увагу суду, що судом першої інстанції не було враховано та досліджено той факт, що спірна квартири була виведена з числа службових, та є комунальною власністю територіальної громади міста, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів від 17.07.1984 року №231/1 «Про включення жилплощі до числа службової та передання її РДЕУ-9», однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 включено до числа службових та передано РДЕУ-9.

Відповідно до архівної справки Комунального підприємства «Міський архів» №3-51 від 17.01.2017 року, ОСОБА_3 , у період1989-1998 рр. перебував на посаді асфальтобетонщика 2 розряду у дорожньо-експлуатаційній дільниці №9 (з 18.07.1989 року наказ №59 від 17.07.1989 року по 01.06.1998 року наказ №198 від 01.12.1998 року).

Згідно листа КП «Шляхрембуд» від 23.02.2017 року №243, до якого приєднано дорожньо-експлуатаційну дільницю №9 за рішенням ХМР від 10.09.2008 року №254/08, адміністрація підприємства не заперечує та погоджує питання виключення квартири АДРЕСА_2 із числа службового житлового фонду та визнання наймачем ОСОБА_2 з сім`єю з трьох осіб.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку Комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця №52 від 31.03.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Згідно листів Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської ради від 20.04.2017 року та 20.07.2018 року, за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.11.2000 року ОСОБА_3 було визнано таким, що втратив право користування вказаною квартирою та з реєстрації за вказаною адресою знятий.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд дійшов висновку, що питання про визнання особи наймачем житла передбачає наявність у цієї особи права користування цією квартирою. Між тим, такі вимоги позивачем не заявлялися, а право користування цією квартирою за нею не визнавалося.

Крім того, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції, зокрема щодо того, що жиле приміщення - квартира АДРЕСА_2 , виключено з числа службових та про це виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання Департаменту житлового господарства Харківської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму зазначеної квартири, суд наголошує, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати будь-яке конкретне рішення, адже суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до виключної компетенції органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Згідно статей 13, 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вірно вказано місцевим судом, згідно ст 106 Житлового кодексу УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Правила, встановлені частиною першої цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей народного господарства (частина перша статті 114), крім випадків, коли наймач одержав жиле приміщення не у зв`язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP. Це Положення визначає порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 04.02.1988 р. №37 (із змінами) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно пункту 26 Положення, на підставі спеціального ордера (пункт 21 Положення) між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення.

У відповідності до пункту 33 Положення, наймач службового жилого приміщення і члени його сім`ї користуються також іншими правами і несуть інші обов`язки, передбачені правилами про договір найму жилого приміщення, за винятками, викладеними нижче. До користування службовими жилими приміщеннями не застосовуються правила: про бронювання жилого приміщення (статті 73-76 Житлового кодексу УРСР (5464-10); про обмін жилого приміщення (статті 79-83, 85 Житлового кодексу УРСР), в тому числі з наймачем іншого службового жилого приміщення; про зміну договору найму жилого приміщення (статті 103-106 Житлового кодексу УРСР).

Житловим кодексом УРСР та Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УСРС від 04.02.1988 року № 37, встановлено, що договір найму службового житлового приміщення не може бути змінений на члена сім`ї наймача, адже договір найму службового житлового приміщення укладається з наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер.

Зміна договору найму на службове жиле приміщення суперечить чинному житловому законодавству України, а саме статті 123 Житлового кодексу УРСР та пункту 33 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УСРС від 04.02.1988 року №37.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира виключена з числа службових. Разом з цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів зазначеної обставини.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Матеріали справи не містять доказів того, що Харківська міська рада приймала рішення про виключення спірної квартири з числа службових.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що листами Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства виконавчого комітету Харківської міської ради Зінченко О.І. надавалось роз`яснення, що для вирішення питання визнання ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_2 необхідно надати інформацію про те, чи виключалась з числа службової житлової площі РДЕУ-9 зазначена квартира, оскільки заміна наймача службового житлового приміщення суперечить чинному житловому законодавству. (а.с. 49, 50).

З наведеного слідує, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків районного суду не спростовують та зводяться до незгоди апелянта з рішенням суду та переоцінки доказів на власну користь, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак