Справа №473/3955/23
Провадження № 22-ц/812/86/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі представників позивачів - Вуїв О.В. ,

представника відповідача - Набокової О.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подану адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівною

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Ротар М.М., повний текст складено 27 жовтня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання незаконним та скасування зняття з зареєстрованого місця проживання, визнання права користування житлом та права на реєстрацію права проживання, про заборону подання заяв про зняття з реєстрації

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в особі Відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська управління надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Вознесенської міської ради про визнання незаконним та скасування зняття з зареєстрованого місця проживання, визнання права користування житлом та права на реєстрацію права проживання, про заборону подання заяв про зняття з реєстрації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що вони були зареєстровані та проживають у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , який на прав власності належить ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 .. Позивачі є подружжям, перебувають у шлюбі з 26 червня 2017 року. До будинок вселилися з дозволу власника, користуються ним, сплачують комунальні послуги.

Зазначають, що 13 червня 2023 року вони були зняті з реєстрації за заявою власника будинку ОСОБА_5 . При цьому вони не отримала будь-якого повідомлення від реєструю чого органу про знаття їх з реєстрації.

Відсутність зареєстрованого місця проживання впливає на реалізацію прав та здійснення обов`язків позивачів у офіційному спілкуванні з державними органами. Крім того, дії відповідача ОСОБА_5 з їх виселення із з будинку створюють перешкоди для їхнього проживання в ньому, та вказують на те, що остання не визнає їх прав користування цим будинком для проживання в ньому.

Позивачі вважають, що такі дії відповідачів порушують їх права та перешкоджають їм у праві користуватися житловим будинком. Вважають, що реєстраційні дії про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання проведені із порушенням вимог, встановлених законом, та тому такі дії є безпідставні та незаконні.

Враховуючи вищевикладене, позивачі просили визнати незаконною та скасувати зняття їх із зареєстрованого місця поживання у реєстрі територіальної громади міста Вознесенська за адресою АДРЕСА_1 , визнати за позивачами право користування житловим будинком за вказаною та права на реєстрацію місця проживання в ньому, усунути позивачам перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом заборони відповідачу ОСОБА_5 подавати заяви про зняття їх з зареєстрованого місця проживання до припинення їх права користування даним будинком.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання позивачів, тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції зазначав, що Цивільний кодекс України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).

Власник може надати право проживати у своєму приміщенні як членам своєї сім`ї, так і іншим особам. Водночас він також має повне право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У судовому засіданні було встановлено, що позивачі проживають в спірному будинку, користуються ним, сплачують комунальні послуги та здійснюють ремонті роботи. Тобто, на сьогоднішній день не позбавлені права на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується позовних вимог про усунення позивачам перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом заборони подавати заяви про зняття з зареєстрованого місця проживання, то вказані позовні вимоги також не можуть бути задоволені оскільки необґрунтовані, не ґрунтуються на вимогах закону та такий спосіб захисту не передбачений ст.16 ЦК України, а тому не може бути застосований судом.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачі оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі вказують, що судом першої інстанції неповно встановлені всі обставини справи, порушенні норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, тому просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказують, що вони були зареєстровані за спірною адресою на підставі діючих на той час норм законодавства, які надавали право їм користуватись житлом, за яким було зареєстровано місце проживання. Тобто вселення позивачів в будинок відповідачки та реєстрація їх місця проживання у вказаному будинку відбулося за її згодою, при цьому позивачі вселилися в будинок як члени сім`ї ОСОБА_5 .

Судових рішень про припинення їхнього права користування цим будинком чи про їх виселення, визнання такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком відповідач немає.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Зазначені висновки були зроблені у Постанові Верховним Судом від 11 травня 2023 року справа № 718/373/22.

Вказаний висновок Верховного Суду не був врахований судом першої інстанції, на думку якого право користування житлом жодним чином не пов`язане з правом на реєстрацію особи в житлі, яким вона користується.

Так, на думку суду першої інстанції, зняття з реєстрації місця проживання в ній не означає обмеження будь-яких прав позивачів як користувачів помешканням. При цьому суд першої інстанції, послався на частини 3 статті 1 Закону України Закону «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», якою передбачено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Однак спірні відносини не пов`язанні з первинним декларуванням чи реєстрацією місця проживання позивачів (воно було зареєстроване до набрання чинності вказаним Законом). Спірні відносини пов`язані зі скасуванням реєстрації місця проживання позивачів та поновленням первинної реєстрації, яка була здійснена до набрання чинності вказаним законом. При цьому позивачі не посилалися на те, що зняття їх з реєстрації припинило їх право користування житлом. Навпаки вони вказували, що право бути зареєстрованим в житловому будинку відповідача походить від їх права користуватися будинком. І наразі це право реєстрації припинене відповідачами.

Застосовуючи статтю 1 Закону України Закону «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 1 вказаного Закону його дія не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.

Так, дійсно висновок суду першої інстанції про те, що через зняття їх з реєстрації у позивачів не припинилося право користування житлом, власником якого є відповідачі. Проте, суть спірних відносин не полягала у відновленні права користування житлом через відновлення реєстрації в ньому.

Тобто суд першої інстанції не з`ясував суть спірних відносин та причину їх виникнення та неправильно визначився з правами, які просили позивачі захистити, звертаючись до суду.

Адже в позові позивачі просили визнати їх право користування у зв`язку з тим, що власник будинку ОСОБА_5 не визнає за ними такого права, а не у зв`язку з тим, що їх було знято з реєстрації. Наслідком невизнання відповідачкою права позивачів користуватися житловим будинком якраз і стало подання ОСОБА_5 до іншого відповідача заяви про зняття позивачів з реєстрації.

Вказують, що на сьогоднішній день у позивачів відсутні документи, які б підтверджували їх право користування житловим будинком, належним ОСОБА_5 , в тому числі, відсутнє і судове рішення про визнання за ними такого права, так само у них відсутні визначені чинним законодавством документи, на підставі яких може бути зареєстроване місце проживання особи, зокрема і судове рішення про визнання за ними права користування житловим будинком, а також згода ОСОБА_5 як власника житла, яким вони користуються, на здійснення їх реєстрації в ньому.

Тому, до компетенції суду входить усунення перешкод у здійсненні невизнаного права особи.

Саме на невизнання їх права користування будинком з боку ОСОБА_5 та невизнання нею права реєстрації свого місця проживання в ньому, посилалися позивачі в своєму позові. При цьому жодного посилання на те, що у зв`язку зі скасуванням реєстрації припинилося право користування позивачів житловим будинком у позові не йшлося.

Навпаки в позові, серед іншого зазначалося, що відсутність зареєстрованого місця проживання впливає на реалізацію прав позивачів та здійснення їх обов`язків у офіційному спілкуванні з податковими органами, територіальним центром комплектування та соціальної підтримки (що передбачається і стаття 3 Закону України Закону «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).

Щодо заборони ОСОБА_5 подавати заяви про зняття їх з зареєстрованого місця проживання за спірною адресою, то зазначили, що ця вимога не є абсолютною вимогою, яка обмежує право власника назавжди. Ця вимога пов`язана виключно з правом позивачів користуватися спірним житлом, оскільки позивачі просили обмежити це право лише до моменту припинення їх права користування даним будинком. Така вимога ставилася знову ж таки в межах прав користувача майна на усунення перешкод в користуванні ним

Метою цього позову є усунення будь-яких перешкод, які чиняться користувачу майна з боку власника, хоч ці порушення й не поєднані з позбавленням права володіння майном та користування ним.

На сьогоднішній день відсутність можливості зареєструвати своє місце проживання у будинку, яким позивачі користуються, перешкоджає реалізації їх права на таку реєстрація, що є похідним правом від права на користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 адвокат Набокова О.Г., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просила залишити його без зміна, апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокат Вуїв О.В. апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Набокова О.Г. апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Від відповідача виконавчого комітету Вознесенської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника за наявними у справі матеріалами.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належних чином, що не перешкоджає розгляду справи без їх участі в силу приписів частини2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що на підставі свідоцтва про право спадщини за законом, виданого 10 березня 2006 року Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 є власником житлового будинку загальною площею 61.6 кв.м., житловою площею 30 кв.м., з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права за №9321452 від 12 вересня 2013 року (а.с.76,77-78,79-81).

Відповідно до витягу №2388/01/05/07 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за спірною адресою були зареєстровані:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 червня 1994 року;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 20 лютого 2015 року;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 28 лютого 2002 року;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 29 жовтня 2020 року (а.с.82).

13 червня 2023 року ОСОБА_5 як власник житла звернулася до Відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська управління надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради із заявами про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) осіб - ОСОБА_3 ,1986 року народження та ОСОБА_4 ,1986 року народження ( а.с. 66-67, 69-70).

До заяви додані копії свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно на житловий будинок за вказаною адресою та паспорт громадянина України заявниці.

13 червня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знято з задекларованого/зареєстрованого місце проживання (перебування) позивачів за вказаною адресою, про що їм було повідомлено листом від цієї ж дати (а.с.83,84).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частинами 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" № № 1871-IX, який набрав чинності з 01 грудня 2021 року.

Відповідно до частин 2, 3 статті 1 цього Закону, дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.

Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

За приписами частини 2 статті 4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Відповідно до частини 4 вказаної статті разом із заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), що подається у паперовій формі, така особа подає паспортний документ особи, а також у випадках та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України, - військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла, без подання паспортного документу та військово-облікового документу особи, яку знімають з реєстрації.

Разом з тим, відповідно до підпункту 5 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Згідно пунктом 57 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає: паспортний документ (у разі особистого звернення); свідоцтво про народження (у разі зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років); документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору; військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідною закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном.

Пунктом 61 Порядку вказується, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи.

У статті 19 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зазначено, що скасування рішення про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється відповідно до вимог, встановлених для скасування відомостей про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи статтею 17 цього Закону та в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Даним Порядком також визначено порядок оскарження дій органу реєстрації.

Пунктами 91, 92 Порядку передбачено, що відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом.

У разі виявлення реєстраційних дій, проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/ реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/ реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи.

Після дотримання даного алгоритму рішення, дії чи бездіяльність органу реєстрації (в тому числі через центр надання адміністративних послуг) можуть оскаржуватися в судовому порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів, що свідчили би про неправомірність дій виконавчого органу Вознесенської міської ради щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання позивачів, оскільки в його діях не було виявлено порушення вимог законодавства.

Відповідно до пункту 4 Розділ VI Прикінцевих та перехідних положень до цього закону, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/ скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом.

Отже, відмовляючи у задоволенні даних позовних вимог, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині вимог.

Аргументів щодо допущення порушень процедури при проведенні реєстраційних дій з боку державного органу позивачі у позовній заяві не зазначають.

Зважаючи на викладене відповідач ОСОБА_5 скористалася своїм правом визначеним Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачі проживають в спірному будинку, користуються ним, сплачують комунальні послуги. Тобто на сьогоднішній день вони не позбавлені права на користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Посилання у позові та апеляційні скарзі про позбавлення їх, діями відповідача по зняттю з реєстрації за спірною адресою, права користування та проживання у житловому будинку є безпідставними та спростовуються частиною 3 статті 1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" згідно якого декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Зважаючи на обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позовні вимоги про усунення перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом заборони власникові подавати заяви про зняття з зареєстрованого місця проживання до припинення їх права користування даним будинком, оскільки вказаний спосіб захисту не передбачений статтею 16 ЦК України, не відповідає вимогам закону. Більш того, цей спосіб не є ефективним для захисту порушеного права, оскільки внаслідок їх задоволення не буде вирішено конфлікт, який виник між сторонами, доводи апеляційної скарги в цій є необґрунтованими.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачів зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівною залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 січня 2024 року.