П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 359/10197/23

Провадження: № 22-ц/824/2921/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Цуран С. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року, постановлену під головуванням судді Муранової-Лесів І. В.,

у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви

у с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_2 , є власницею земельної ділянки з кадастровим номером № :04:001:0815, площею 0,720 га, яка розташована на території Бориспільського району, Вишеньківської сільської ради з 2004 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №139115. Вказаною земельною ділянкою вона користується з 2004 року. Ділянка огороджена парканом та на ній знаходяться споруди, які на даний час проходять процедуру введення в експлуатацію. Зазначила, що у лютому 2021 році вказаною ділянкою намагалися заволодіти невідомі особи шляхом використання підроблених документів, у зв`язку із чим до Бориспільського міськрайонного суду Київської області було подано позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Головного управління Держгеокадастру в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомого майна та скасування відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також зобов`язання видалити записи про земельну ділянку з Державного земельного кадастру та витребування земельної ділянки з чужого не законного володіння (справа №359/3742/21). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2023 частково задоволено позов, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 16.02.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1791; скасовано рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової В.С. № 56642842 від 16.02.2021 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,719 га з кадастровим номером :04:001:4537 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району, а також скасовано відповідний запис № 40576524 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, зазначила, що 10.10.2023 року на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 прийшли невідомі чоловіки і почали здійснювати заміри земельної ділянки та фотозйомку. Після перевірки інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлено, що 27.09.2023 державним реєстратором Виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області Герасимчук А.П. здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:4537 за ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 578867, виданого 17.06.2010. Вважає, що на даний час існує дві земельні ділянки, які мають одинакові конфігурації, а саме земельна ділянка №:04:001:0815, яка належить їй, та земельна ділянка №:04:001:4537, яка неправомірно внесена до Реєстру на підставі не дійсного державного акту на землю. Зазначає, що існує спір про право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відтак цей спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - земельну ділянку, кадастровий номер № :04:001:4537, площею 0,719 га, право власності на яку зареєстровано 27.09.2023, РНОНМ № НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в забезпеченні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачкою подано позов про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою, що є немайновою вимогою, а тому, обраний нею захід забезпечення позову не відповідає заявленим позовним вимогам, окрім того, зазначив, що подана заява не містить належних обґрунтувань та доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може дійсно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

07 лютого 2024 року від адвоката Щербини Л.А. в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про приєднання доказів, відповідно до якого, Щербина Л.А. повідомила, що після вжиття заходів забезпечення позову, у строки, встановлені ч. 4 ст. 152 ЦПК України, до Бориспільского міськрайонного суду подано позовну заяву про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою. Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, у якій ОСОБА_1 є відповідачем. Зазначила, що постановлена ухвала про забезпечення позову від 19.10.2023 року є законною та обґрунтованою.

В судовому засіданні адвокат Юрченко Ю.Б. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Щербина Л.А. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником подані належні докази, які обґрунтовують необхідність вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб, а саме шляхом накладення арешту на нерухоме майно - земельну ділянку.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи ж забезпечення позову відповідно до змісту статті 150 ЦПК України забезпечуються, зокрема, накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та ураховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Ураховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, суд у разі ухвалення рішення, яке обмежує процесуальні права учасника справи (вирішуючи питання про забезпечення позову), має врахувати, що таке обмеження повинно бути дійсно необхідним та ефективним для забезпечення виконання рішення в майбутньому, з одного боку, але не повинно тягнути за собою невиправданих обтяжень для осіб, процесуальні права яких обмежуються, з іншого боку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 вказано, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_5 просила суд накласти арешт на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, кадастровий номер № :04:001:4537, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

В подальшому, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою, кадастровий номер №:04:001:0815, що їй належить.

Ухвалою Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року відкрито провадження у справі (справа № 359/10841/23).

У разі задоволення позову судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню, а тому відсутні підстави вважати, що незабезпечення позову в обраний позивачем спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 161/20492/18 та від 17 лютого 2021 року у справі № 456/2582/18.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 не оспорюється право власності відповідача на нерухоме майно, відносно якого вона просить застосувати заходи забезпечення позову, а оспорюється лише право на вільне користування належною їй земельною ділянкою, тому, обраний спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку не відповідає заявленим ОСОБА_5 позовним вимогам. Тобто, забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно не відповідає змісту порушеного, на думку ОСОБА_2 права, та не є співмірним із позовними вимогами, які вона мала намір заявити після подання заяви про забезпечення позову.

Забезпечуючи позов у вказаний спосіб, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обраний позивачкою вид забезпечення позову може призвести до порушення збалансованості інтересів сторін, оскільки накладення арешту буде обмежувати право ОСОБА_1 розпорядження цим майном, а в певних випадках і користування ним.

Недотримання справедливого балансу (співмірності) при втручанні в право власності є порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити і про те, що у мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції наведено положення статей 151-153 ЦПК та вказано на належність доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Проте, судом першої інстанції не наведено обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову ОСОБА_5 , не зазначено, чим керувався суд, визначаючи співмірність застосованого ним виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, не вказано, яким чином суд пересвідчився, що між сторонами дійсно існує спір, не надано оцінки доводам заявника щодо забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності таких вимог.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року скасувати, постановити нове судове рішення про відмову в забезпеченні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура