У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.02.2024

Справа № 331/1904/23

Провадження № 2/331/93/2024

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Н.В.Фісун, при секретарі Свириденко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції клопотання представника позивача Богач А. про визнання акту перевірки недопустимим та неналежним доказом,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні представник позивача Богач А. заявила клопотання про визнання акту перевірки від 02.12.2023 року недопустимим та неналежним доказом. В обгрунтування клопотання зазначила наступне, що у сторони Позивача є всі підстави вважати , перевірку неефективною, однобокими висновками, а як вбачається в подальшому голова комісії ОСОБА_2 був зацікавлений у її негативному результаті. Висновки Акту перевірки є хибними та такими, що не відображають реальні факти.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали клопотання, прохали його задовольнити.

Представники відповідача заперечували проти задоволення клопотання , так як всі обґрунтування клопотання зводяться до безпідставних припущень Позивача та його незгодою з актом перевірки.

Представники третьої особи Замула Р.О. та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання.

Суд, заслухавши учасників процесу,вивчивши матеріали справи, вважає що клопотання не підлягає задоволенню з наступних обставин.

Відповідно до вимог ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер.

Загальний характер допустимості означає, що по всіх справах, незалежно від їх категорії, повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотримання процесуальної форми доказування). Порушення цих вимог приводить до неприпустимості доказів.

Спеціальний характер допустимості - це правила, що передбачають використання чітко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи (позитивна допустимість) або забороняють використання певних доказів (негативна допустимість).

Допустимість судових доказів необхідно розглядати в широкому і вузькому значенні. Допустимість доказів в широкому сенсі означає, що будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, можуть бути отримані на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Допустимість доказів у вузькому значенні конкретизується в нормах матеріального права.

Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Існує спеціальне правило, відповідно до якого суд може, виходячи з обставин справи і ходу її розгляду, визнавати недопустимим той або інший доказ.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише під час прийняття рішення по справі. Недопустимість доказу не є очевидною. Особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Тобто, зважаючи на ч. 4 ст. 265 ЦПК України, питання щодо недопустимості доказів вирішується під час ухвалення рішення суду.

Беручи до уваги, що акт перевірки від 02.12.2023 року для суду не має заздалегідь встановленої сили, і оцінюється судом разом із іншими доказами, питання щодо належності та допустимості зазначеного акту в по даній справі буде вирішуватися судом в нарадчій кімнаті після його дослідження в судовому засіданні, в зв`язку з чим суд відмовляє представнику позивача у заяві про визнанні доказу недопустимим, як передчасної та вирішення якої буде відбуватись під час ухвалення судового рішення.

Керуючись ст.ст. 81, 83 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника позивача Богач А. про визнання акту перевірки недопустимим та неналежним доказом у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 13.02.2024 року.

Суддя Н.В.Фісун