Справа № 168/149/24
Провадження № 2/168/100/24
У Х В А Л А
про відмову у відкритті провадження у справі
14 лютого 2024 року смт.Стара Вижівка
Старовижівський районний суд Волинської області, суддя Малюта А.В. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Старовижівської селищної ради Ковельського району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Ковельська районна військова адміністрація Волинської області, про скасування розпоряджень Старовижівської районної державної адміністрації, наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку.
До Старовижівського районного суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідачів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Ковельська РВА Волинської області, про скасування розпоряджень Старовижівської районної державної адміністрації, наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку.
В зв`язку із помилкою в Державному акті (в кадастровому номері) під час проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення вищезазначена земельна ділянка була переведена під землі державної власності.
Розпорядженням Старовижівської РДА № 318 від 26 листопада 2013 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» затверджено відповідні технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель.
Згідно акту від 23 жовтня 2019 року приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність ГУ Держгеокадастру у Волинській області передано Старовижівській селищній раді у комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком.
Тому позивач просив суд :
- визнати незаконним та скасувати пункт 477 додатку до розпорядження Старовижівської РДА № 351 від 26 жовтня 2016 року «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 листопада 2013 року № 318»;
- стягнути на користь позивача судовий збір.
Із досліджених матеріалів справи суддя встановив наступне.
Загальними критеріями визначення судової юрисдикції є предметний (характер спірних правовідносин) і суб`єктний (суб`єктний склад цих правовідносин), згідно з якими спір належить до розгляду певного виду судочинства незалежно від складу учасників спору.
Предметом позову є оскарження рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності органу державної влади, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Тобто, предметом спору у цій справі є також рішення державного реєстратора. Бо позивач ОСОБА_1 просить суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права комунальної власності та просить скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки.
Тобто, в центрі суб`єктивного складу цього спору виступають: Старовижівська РДА, яка видала нормативні акти не індивідуального характеру (розпорядження Старовижівської РДА № 318 від 26 листопада 2013 року і розпорядження Старовижівської РДА № 351 від 26 жовтня 2016 року) та ГУ Держгеокадастру у Волинській області, яке видало нормативний акти не індивідуального характеру № 3-1956/15-19-СГ від 23 жовтня 2019 року «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та державні реєстратори.
Пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Згідно вимог пункту 2 частини 1статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Статтею 19 КАС України передбачено перелік справ у публічно - правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, тобто визначено предметне коло справ, які розглядаються адміністративними судами.
Так, згідно пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини 2 статті 20 КАС України окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.
На підставі вищевикладеного, суд висновує, що вказана справа відноситься до адміністративної юрисдикції.
Бо відповідно до пунктів 2-3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №3«Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції. Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.
Зясовуючи питання юрисдикції та підсудності у кожній конкретній цивільній справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до вимог ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, тобто коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальнимкодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
У зв`язку з наведеним, суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Відповідно до пункту 6 цієї ж постанови Пленуму при вирішенні питань, пов`язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз`яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7"Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"(із змінами і доповненнями, внесеними згідно зпостановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010року № 10-рп/2010усправі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з`ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.
Перелік справ у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в статті 19 КАС України, зокрема на спори фізичних та юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС).
Таким чином до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.
Отже, виходячи з такого розуміння, до юрисдикції адміністративних судів слід відносити спори, які виникають з публічно-правових земельних відносин, що засновані на підпорядкуванні одного учасника іншому, де один з них здійснює владні управлінські функції, та характеризуються імперативним методом правового регулювання.
Бо відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 144 Конституції України визначає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до статті 59 Закону України «Про землеустрій», врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність та користування земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.
Згідно статті 125 Земельного кодексу України з послідуючими змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, право власності або право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Згідно статті 125 Земельного кодексу України, з послідуючими змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин,право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникало з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до частини 1 статті 126 Земельного кодексу України, з послідуючими змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; або свідоцтвом про право на спадщину.
Згідно частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України з послідуючими змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Тобто, Старовижівська районна державна адміністрація, надаючи у власність позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку, повинна була вчинити дії, що унеможливлювали б її накладення та забезпечити в подальшому можливості реалізувати його право власника земельної ділянки.
Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України з послідуючими змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин,в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно із частиною 1 статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування,якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Таким чином, якщо правовий акт органу місцевого самоврядування, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.
Зі змісту частини 2 статті 144 Конституції України та частини 10 статті 59 Закону України«Про місцевесамоврядування вУкраїні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що саме винесенням оскаржуваних нормативних актів не індивідуального характеру виникло у сфері публічно-правових відносини, допущене даними органами при здійсненні владних управлінських функцій.
Бо відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
А публічно-правовий спір - спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини 1 статті 4 КАС України).
Згідно частиною 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, вона має право звернутися за захистом своїх порушених прав до адміністративного суду.
Як роз`яснено у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року за № 8 «Про деякі питання юрисдикції адміністративних судів», за змістом статті 126 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, статті 19 Закону № 1952-IV (до внесення змін згідно із Законом України від 7 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр») державні акти на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом, є підставою для державної реєстрації цих прав. Ці акти видаються спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у галузі земельних ресурсів Державним агентством земельних ресурсів України.
Видача державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку здійснювалася за єдиною визначеною процедурою, встановленою Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 року за № 354/3647.
Таким чином, ознаками цих державних актів є: видача органом виконавчої влади; видача в межах процедури державної реєстрації права власності, користування, що виникло на підставі правовстановлювального документа; єдиний порядок оформлення; фіксування факту державної реєстрації права власності на землю або користування землею.
Оскільки порядок видачі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку перебуває у сфері публічно-правових відносин, то спори щодо дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень з приводу їх видачі підлягають розгляду адміністративними судами.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в суді в порядку цивільного судочинства, оскільки відноситься до адміністративної юрисдикції, у зв`язку з чим розгляд даної заяви належить до юрисдикції адміністративного суду.
А відповідно до статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: 1) заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.Про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Окрім того, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі: відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Звертаючись до суду із даним позовом позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн, про що свідчить квитанія № 29 від 11 січня 2024 року.
Враховуючи те, що суд відмовляє у відкритті провадження по справі та позивач має звернутись до суду в порядку іншого судочинства, суд вважає за необхідне повернути позивачу ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись статтями 186, 260, 261, 354 ЦПК України,
суд
У відкритті провадження в цивільній справі № 168/149/24 за позовом ОСОБА_1 до Старовижівської селищної ради Ковельського району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Ковельська районна військова адміністрація Волинської області, про скасування розпоряджень Старовижівської районної державної адміністрації, наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку, - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (частина 1 статті 355 ЦПК України) до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення (частина 1 статті 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина 2 статті 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 ЦПК України (частина 3 статті 354 ЦПК України).
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя А. В. Малюта