Справа № 510/2302/23
Провадження № 2/510/530/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.24 року Ренійський районний суд Одеської області У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іванової Н.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачки про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що вони є власниками вищезазначеної квартири, а відповідачка, перебуваючи зареєстрованою за вказаною адресою, фактично в квартирі не проживає на протязі тривалого часу мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , не несе витрати по утриманню квартири. Відповідачка не є співвласником квартири, самостійно не бажає проводити перереєстрацію свого місця проживання.

Позивачі у підготовче судове засідання не з`явились, відповідно до викладеної у позовній заяві вимозі просили розглянути справу у їх відсутності.

Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про визнання позовних вимог, судові витрати просила розділили відповідно до положень ст. 142 ЦПК України, справу просила розглянути у її відсутності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, у судове засідання не з`явився, про судове засідання повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: ордер на житлове приміщення № 16, серія ЕД від 16.04.1987 р.; свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25.12.1999 р., згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 ; свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.06.2023 р.; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.06.2023 р.; витяг з Державного реєстру речових прав від 23.06.2023 р.; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 ; домова книга; рішення виконкому Ренійської міської ради № 151 від 26.05.2010 р. про проведення перенумерації квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , серія НОМЕР_2 від 18.04.2023 р.; свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , серія НОМЕР_3 від 10.09.2015 р.; витяг про осіб місце проживання яких зареєстровано або було зареєстровано в період з 08.06.1987 р. по 18.04.2023 р.; витяг № 1443 про зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; паспорт ОСОБА_1 , серія НОМЕР_4 від 13.02.2014 р з РНОКПП; паспорт ОСОБА_2 , серія КК210958 від 16.03.1999 р. з РНОКПП.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що позивачамна праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується: свідоцтвом № НОМЕР_1 про право власності на житло від 25.12.1999 р.; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.06.2023 року серії НСМ 637720, виданого державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №904; витягом з Державного реєстру речових прав від 23.06.2023 №336845935.У зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_3 .. Відповідачка хоч і зареєстрована за вищезазначеною адресою, однак фактично там не мешкає, оскільки мешкає у квартирі АДРЕСА_2 . Вона жодних витрат на утримання квартири, зі сплати комунальних послуг, тощо, не несе.

Відповідачка не є співвласником нерухомого майна за зазначеною адресою, не є членом родини позивачів, не мешкає у вищевказаній квартирі. Таким чином, будь які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за зазначеною адресою у відповідачки відсутні. У добровільному порядку відповідачка не вживає заходи щодо зняття з реєстрації з вказаного будинку.

Позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням визначено статтею 72 ЖК УРСР, зокрема, особу можна визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Реалізація цього положення закону можлива лише в судовому порядку.

Відповідно до статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ПВСУ від 01.03.2016 р. № 825/1335/13-а відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивачами у позові заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат та стягнення їх із відповідачки.

За змістом п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Проте, так як відповідачем визнано позов в повному обсязі, то суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Провести розподіл витрат відповідно до положень ст. 142 ЦПК України просила відповідачка у заяві про визнання позову.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачів суму судового збору в розмірі 536,80 грн. та повернути позивачам з державного бюджету 268,40 грн., кожному.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 58, 81, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263, 265, 280-283, 289, 352-354 ЦПК України, ст. 16, 317, 319, 321, 346, 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) сплачений судовий збір у сумі 536,80 грн.

Зобов`язати ГУК в Одеській області/м. Рені/22030101 повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) частину судового збору в сумі 268,40 грн., який було сплачено згідно платіжної інструкції: № 0.0..1 від 16.09.2023 року.

Зобов`язати ГУК в Одеській області/м. Рені/22030101 повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) частину судового збору в сумі 268,40 грн., який було сплачено згідно платіжної інструкції: № 0.0..1 від 16.09.2023 року.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін