Справа № 159/75/24
Провадження № 2/159/417/24
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» (м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корп. В, каб. 508-2) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 07.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «СС ЛОУН», було укладено електронний кредитний договір № 1733392-А.

Згідно пункту 2.6.1. кредитного договору, загальний розмір наданого кредиту складає 20000,00 грн.

Відповідно до пункту 2.6.2. вказаного кредитного договору, строк кредиту з 07.12.2021 року по 05.01.2022 року включно. Згідно п.2.6.4. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою в розмірі 0,796% від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

ТзОВ «СС ЛОУН» виконало свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором та надало йому кредит в сумі 20000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.

У встановлений термін, до 05.01.2022 року, відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, а тому, керуючись умовами зазначеного кредитного договору та умовами додаткової угоди до кредитного договору (автопролонгація) від 07.12.2021 року, кредитний договір було авто пролонговано.

В зв`язку з цим, строк користування кредитом було продовжено на 20 (двадцять) календарних днів, тобто до 25.01.2022 року включно.

У встановлений строк нової узгодженої дати повернення кредиту (25.01.2022 року) відповідач не виконала свої боргові зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість перед кредитором в розмірі 20000,00 грн. - тіло кредиту та 23900,00 грн. - нараховані проценти.

23.02.2022 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ТзОВ «ФІНФОРС» було укладено договір факторингу № 3, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.

Згідно витягу з реєстру прав грошових вимог від 01.12.2023 року, що є додатком № 1 до договору факторингу, ТзОВ «СС ЛОУН», 23.02.2022 року відступило на користь ТзОВ «ФІНФОРС» право вимоги за кредитним договором №1733392-А від 07.12.2021 року на загальну суму 43900,00 грн.

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 в користь ТОВ «ФІНФОРС» заборгованість за кредитним договором № 1733392-А від 07.12.2021 року в розмірі 43900, грн., судові витрати по справі в сумі 2684,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.02.2024 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

18.03.2024 року відповідачем подано відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Зокрема, відповідач заперечила факт укладення кредитного договору. Вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості неналежним доказом існування заборгованості, та таким, що суперечить Закону України «Про споживче кредитування», а отже є нікчемними. Також посилається на відсутність правових підстав для автопролонгації строку кредитування без укладення додаткового договору між сторонами.

В подальшому, 09.05.2024 року представником позивача подано до суду письмові пояснення щодо відзиву відповідача, в яких стороною позивача викладені свої спростування обставин, викладених у відзиві. Зокрема, представник позивача зазначив, що відповідачем не надано на підтвердження своїх заперечень жодних доказів, які спростовують позовні вимоги позивача.

Враховуючи викладене, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до кредитного договору № 1733392-А від 07.12.2021 року, ОСОБА_1 , з використанням електронного підпису, одноразовим ідентифікатором /f43863/, було укладено кредитний договір з ТзОВ «СС ЛОУН» про надання кредиту для власних потреб в розмірі 20000,00 грн., строком з 07.12.2021 року по 05.01.2022 року включно зі сплатою відсотків в розмірі 0,796% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Загальна вартість кредиту становить 24776,00 грн.

На підставі угоди до Кредитного договору № 1733392 від 07.12.2021 року, строк дії кредитного договору продовжено на 20 днів, тобто до 25.01.2022 року включно зі сплатою 2,99 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Після закінчення строку кредитування борг відповідача склав: 20000,00 грн. - тіло кредиту та 23900,00 грн. - нараховані проценти за користування кредитом.

23.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» укладено Договір факторингу № 3, у відповідності до умов якого ТзОВ «СС ЛОУН» передає (відступає) ТОВ «ФІНФОРС» за грошові кошти, належні йому права вимоги, а ТОВ «ФІНФОРС» приймає належні ТОВ «СС ЛОУН» права вимоги до боржників, вказаними у Додатку № 1.

Відповідно до витягу з Додатку № 1 від 01.12.2023 року до Договору факторингу № 3 від 23.02.2022 року, ТОВ «ФІНФОРС» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 43900,00 грн.

Таким чином, позивач набув право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу № 3 від 23.02.2022 року.

Судом встановлено, що ТзОВ «СС ЛОУН» виконало зобов`язання за договором, перерахувавши 07.12.2021 року на відкриту в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 платіжну карту № НОМЕР_1 кошти у розмірі 20000,00 грн., що підтверджено довідкою та випискою АТ КБ «Приватбанк» від 01.11.2024 року.

Таким чином, доводи відповідача про те, що договір не був укладений та відповідач не отримувала кредитних коштів є повністю безпідставними.

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості, зазначений кредит відповідачем не повернутий, жодні платежі на погашення заборгованості за основним боргом чи відсотками не здійснювалися.

Проценти за користування кредитом нараховані за період з 07.12.2021 року по 05.01.2022 року за ставкою 1,99% в день та, з врахуванням пролонгації договору за період з 06.01.2022 року по 25.01.2022 року включно за ставкою 2,99% в день.

Після відступлення права вимоги новим кредитором проценти за користування кредитом не нараховувалися.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ст. 642 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

В силу ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).

У постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19 зазначено: «Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Тому укладення договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Правилами надання споживчих кредитів в ТзОВ «СС ЛОУН» і пунктами 10.6-10.10 Договору передбачено, що особа, ознайомившись на веб-сайті товариства з умовами надання кредитів, може заповнити електронну анкету, пройти реєстрацію і для взаємодії створити Особистий кабінет позичальника.

Доступ до особистого кабінету здійснюється після авторизації, паролем входження є унікальний набір електронних даних, які обирає споживач, та одноразовий ідентифікатор, направлений заявнику.

Укладений між ТзОВ «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 кредитний договір №1733392-А від 07.12.2021 відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, який є аналогом власноручного підпису.

Відповідач, підписавши кредитний договір, не лише погодила умови договору, але й скористалася кредитом.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє доводи відповідача про непідтвердження волевиявлення ОСОБА_1 на укладення кредитного договору.

Предметом даного позову є стягнення новим кредитором кредитної заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У відповідності до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 12 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони.

Позивач довів суду використання та неповернення відповідачем кредитних коштів в розмірі 20000,00 грн.

Відповідач розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовувала, доказів повернення тіла кредиту первісному чи новому кредитору ( позивачу) не надала.

Позивач, крім тіла кредиту, просив стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 6 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Таким чином, при вирішенні вимог щодо стягнення процентів має значення строк виконання відповідного зобов`язання і природа нарахованих процентів.

У постановах від 05.03.2023 у справі № 910/4518/16, від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів за користування коштами може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

ОСОБА_1 , як сторона кредитного договору №1733392-А від 07.12.2021 року, погодила передбачену у п. 5.7.1 Кредитного договору можливість автопролонгації строку кредиту у випадку наявності у позичальниці на дату закінчення строку кредиту заборгованості, обумовивши максимальний строк пролонгації 20 днів.

Свобода договору дозволяє сторонам визначати особливі (не типові) умови врегулювання правовідносин з дотриманням загальних вимог, необхідних для чинності договору (ст. 203 ЦК України)

Умови договору щодо автопролонгації не суперечать вимогам ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є чіткими, дозволяють спрогнозувати позичальнику наслідки неповернення боргу в межах 30 днів, і крім того, дозволяють позичальнику скористатися зниженою процентною ставкою у разі сплати боргу в межах пролонгованого строку кредитування.

За даними картки обліку, ОСОБА_1 не повернула кредит, а тому пролонгація строку кредитування була правомірною, а отже є правомірним нарахування позивачем передбачених ст. 1048 ЦК України процентів за ставкою 2,99 % в день.

Суд не вбачає підстав для зменшення відсоткової ставки процентів до 1% в день, як це передбачене ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, та відповідно для перерахунку заборгованості, оскільки відповідні зміни набрали чинності 24.12.2023 року і згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону №3498-ІХ перерахунок кредитної заборгованості за такою ставкою можливий лише, якщо строк дії договору продовжено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 20000,00 грн. основного боргу та 23900,00 грн. процентів за користування кредитом.

Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн.

Крім цього, позивач заявив про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

На підтвердження понесених витрат суду наданий ордер № 1321824 від 01.12.2023 року про надання адвокатом Гурським Германом Юрійовичем позивачу правничої допомоги, додаток до договору про надання правової допомоги від 10.11.2023 року, платіжну інструкцію № 3843 від 30.11.2023 року про перерахування коштів за надання правової допомоги.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, зазначені витрати на професійну правничу допомогу несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України, можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Враховуючи наведені відповідачем у відзиві на позов заперечення щодо заявленого на відшкодування розміру судових витрат, приймаючи до уваги характер виконаної адвокатом роботи, розмір кредитної заборгованості і конкретні обставини справи, суд керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 611, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» (м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корп. В, каб. 508-2) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ковельським РВ УДМС України у Волинській області, РНОКПП НОМЕР_3 ) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» (м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корп. В, каб. 508-2, ) заборгованість за кредитним договором № 1733392-А від 07.12.2021 року в розмірі 43900 (сорок три тисячі дев`ятсот) грн. 00 коп., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:П. Ю. БОЙЧУК