Справа №487/4834/24
Провадження №2-о/487/148/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Кузьменко В.В., за участі секретаря судового засідання Барської А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ :

31.05.2024 року до суду надійшла заява представника заявника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився заявник, про що Заводським відділом РАГС м. Миколаєва 16 серпня 1986 року зроблено відповідний актовий запис №16. Мати заявника ОСОБА_3 мала п`ятьох дітей від різних чоловіків. У 1993 році заявник був влаштований до першого класу Мішково Погорілівської загальноосвітньої школи інтернату І-ІІ ступенів, але під прізвищем « ОСОБА_4 ». Навчання в цій школі він проходив до 1996 року, що підтверджується довідкою №241 від 15.10.2018 року.

З 27.04.1994 року мати заявника ОСОБА_5 була визнана безвісно відсутньою та перебувала у розшуку. Рідного батька ОСОБА_1 ніколи не знав. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №2-1514 /1996 від 24.10.1996 року ОСОБА_5 визнано безвісно відсутньою з 01.05.1994 року, а також такою що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 разом з усіма своїми неповнолітніми дітьми в т.ч. і заявником ОСОБА_1 .Заявник ОСОБА_1 разом із сестрою ОСОБА_6 був влаштований до Шевченківської загальноосвітньої школи інтернату І-ІІ ступенів Жовтневого району Миколаївської області, де він навчався в період з 26.09.1996 року по 25.08.2002 року. По закінченню школи, коли заявнику виповнилось 16 років він не звернувся до відповідних служб для отримання паспорта громадянина України і до теперішнього часу не має паспорта громадянина України.

У 2021 році заявник звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту, зібрав необхідні довідки та подав заяви про встановлення особи і паспортизацію, проте результату послуги так і не отримав.

18.04.2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту громадянина україни в формі іd картки, проте йому було відмовлено в проведені паспортизації оскілки в ході проведення було встановлено, що згідно п. 100 п.п.1 ПКМ №302 від 25.03.2016 року особа не є громадянином України. Рекомендовано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 р. або на 13 листопада 1991 року.

З дня народження і по сьогодні заявник нікуди не виїжджав за межі України, проте він не має можливості надати відповідні документи на підтвердження цього факту, у зв`язку із чим вимушений звернутися до суду.

31.05.2024 року від представника заявника надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою суду від 04.06.2024 року у справі відкрито провадження.

14.06.2024 року до суду від представника заінтересованої особи надійшла заява, в якій заперечує проти задоволення заяви. Заявник не надав до суду жодного документу, котрий підтверджує факт постійного та безперервного проживання його батьків чи хоча б одного з них на території України.

Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно зі ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про громадянство" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Указом Президента України № 215 від 27.03.2001, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27.06.2006, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Згідно з пунктом 10 Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3Законуналежності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один з таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не була громадянином іншої держави, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України "Про громадянство України", і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

У статті 8 Закону передбачено порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, згідно з яким особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:

- особою без громадянства декларація про відсутність іноземного громадянства;

- іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами"а" "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.03.2024 року, справа № 161/9609/22, дійшов висновку про те, що:

якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України "Про громадянство України" предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;

у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;

встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві.

У 1993 році заявник був влаштований до першого класу Мішково Погорілівської загальноосвітньої школи інтернату І-ІІ ступенів, але під прізвищем « ОСОБА_4 ». Навчання в цій школі він проходив до 1996 року, що підтверджується довідкою №241 від 15.10.2018 року.

З 27.04.1994 року мати заявника ОСОБА_5 була визнана безвісно відсутньою та перебувала у розшуку (ОРС №0196043 заведена 13.05.1996 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області) довідка №16/6220 від 10.08.1996 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №2-1514 /1996 від

24.10.1996 року ОСОБА_5 визнано безвісно відсутньою з 01.05.1994 року, а також такою що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 разом з усіма своїми неповнолітніми дітьми в т.ч. і заявником ОСОБА_1 .

Заявник ОСОБА_1 був влаштований до Шевченківської загальноосвітньої школи інтернату І-ІІ ступенів Жовтневого району Миколаївської області, де він навчався в період з 26.09.1996 року по 25.08.2002 року.

У 2021 році заявник звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту, зібрав необхідні довідки та подав заяви про встановлення особи і паспортизацію, проте результату послуги так і не отримав.

18.04.2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту громадянина України в формі іd картки, проте йому було відмовлено в проведені паспортизації оскілки в ході проведення було встановлено, що згідно п. 100 п.п.1 ПКМ №302 від 25.03.2016 року особа не є громадянином України.

Досліджуючи надані заявником на підтвердження факту постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 докази, судом не встановлено безумовного підтвердження тих обставин, на які посилається заявник у поданій до суду заяві.

Суд вважає за необхідне зазначити, що навчання заявника у 1993-1996 роках та 1996-2002 роках в навчальному закладі на території України не може бути беззаперечним доказом його проживання на території України на 24.08.1991 та 13.11.1991.

Також не підтверджують беззаперечно факт проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 свідоцтво про народження заявника.

Таким чином, суд констатує, що доводи заявника, викладені у заяві, про те, що з моменту народження та станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 він постійно проживав на території України належними та достатніми доказами не підтверджені.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на відсутність належних, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчили факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991, суд приходить до висновку, що вимоги заяви не підлягають задоволенню.

Аналогічні доводи висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20.

У цій справі суд звертає увагу також й на те, що у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд сприяв заявнику в реалізації ним прав, але останній своїм правом не скористався, процесуальна поведінка заявника є пасивною, з жодними клопотаннями під час судового розгляду останній не звертався.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про громадянство України», ст.ст. 263-268, 315-319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У заддоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту, що має юридичне значення- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Кузьменко