ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6952/23 Номер провадження 22-ц/814/3088/24Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Комаренко Оксани Валеріївни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про скасування розпорядження (наказу), визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про скасування розпорядження (наказу), визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 1998 року ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Вказане майно набуте відповідно до розпорядження (наказу) від 04 грудня 1998 року № 4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради. Приватизація спірної квартири відбувалася у грудні 1998 році, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до Наказу № 56 передбачено розділ «Перелік документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян», за яким визначено процедуру приватизації, а саме: громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Відповідно до Витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 з 1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказують, що ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі з 30.03.1993 та фактично проживала в ній разом з дітьми.

Проте, під час приватизації ніхто її письмової згоди на передачу квартири в спільну сумісну чи часткову власність не запитував, що свідчить про незаконність здійсненої відповідачем її одноособової приватизації.

Враховуючи наведене, просили скасувати розпорядження (наказ) від 04 грудня 1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04 грудня 1998 року на ім`я ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачами строку позовної давності без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови в судовому захисті.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Комаренко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказувала, що судом безпідставно застосовано наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки позивач ОСОБА_2 не знала і не могла знати про те, що спірна квартира без її відома та погодження була приватизована матір`ю одноособово. Про цю обставину вона довідалась лише під час розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_1 до неї про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_2 все життя проживала разом з сином у квартирі в АДРЕСА_1 , за цей час жодних конфліктів чи будь-яких спорів щодо користування нею між сторонами не існувало. Вони спільно оплачували комунальні послуги і по справі відсутні обставини, які б вказували на те, що остання мала б знати про факт здійсненої в 1998 році її матір`ю приватизації квартири.

Крім того, зазначене судове рішення оскаржено відповідачем ОСОБА_1 , яка в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та невірну правову оцінку зібраних по справі доказів, просила рішення районного суду щодо його висновків в мотивувальній частині змінити, а саме виключити вказівку про обґрунтованість заявлених вимог та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Зазначає, що станом на дату приватизацію спірної квартири - 04.12.1998 року відповідач ОСОБА_2 не була громадянкою України та відповідно не мали права на приватизацію, яка поширювалось лише на громадян України.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку щодо наявності у позивачів громадянства України з 21.08.1991 року, що призвело до невірного вирішення спору в частині визнання заявлених вимог обґрунтованими, оскільки судом внаслідок невірно оцінених доказів по справі зроблено хибний висновок про наявність у позивачів права на участь у приватизації станом на 04.12.1998 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 09.11.1998 р. ОСОБА_1 подала заяву на ім`я керівника органу приватизації Полтавської міської ради, в якій просила оформити передачу у власність квартиру АДРЕСА_2 . До заяви остання долучила довідку про склад сім`ї, з якої вбачається, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживала та була зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно розпорядження від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради, у приватну власність ОСОБА_1 було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проживала та була зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Київським районним відділом реєстрації актів громадянського стану 21.03.1994 року, ОСОБА_3 (позивач по справі) народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Полтаві, в графі мати зазначено « ОСОБА_2 »., українка.

Відповідно до Витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 12.07.1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії паспорту, наданої суду першої інстанції ОСОБА_2 , остання зареєстрована з 30.03.1993 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04.03.2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що позбавлена право користування житловим приміщенням залишено без задоволення.

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_2 стверджувала, що вона дізналась про факт приватизації матір`ю спірної квартири лише під час розгляду вищевказаної справи за позовом ОСОБА_4 .

Судом взято до уваги, що ОСОБА_3 як син ОСОБА_2 з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_2 та по 06.06.2023 року (дата зняття з реєстрації) був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 з 30.03.1993 року зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до теперішнього часу.

Взявши до уваги надані позивачами докази своєї прописки (реєстрації) в зазначеній квартирі, суд встановив факт, що на час приватизації квартири, а саме станом на 04.12.1998 року позивачі були у ній прописані (зареєстровані).

При вирішенні спірних правовідносин суд керувався положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р.

Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що приватизацію спірної квартири було проведено без врахування інтересів на той час малолітнього ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_2 , які як члени сім`ї наймача мали бути внесені до довідки, яка надавалась органу приватизації.

Відхиляючи заперечення відповідача щодо відсутності у позивачів права на приватизації квартири, оскільки на той час вони не проживали в ній і не були зареєстровані, а також не являлись громадянами України, суд виходив з положень Закону України «Про громадянство України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Також судом прийнято до уваги і інші особисті документи на ім`я позивача ОСОБА_2 , серед яких копія її трудової книжки, з якої вбачається, що остання з квітня 1993 року прийнята на роботу на Полтавський електромеханічний завод ПО «Лтава»; 01.03.2001 року звільнена з роботи.

До цього часу, з 01.09.1988 року, ОСОБА_2 була студенткою денного відділення Московського інженерно-будівельного інституту.

Прийнявши до уваги вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що хоча ОСОБА_2 і не проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, про те, як особа, яка народилась на Україні і не перебувала в громадянстві інших держав та подала до 31.12.1999 р. заяву про визначення своєї належності до громадянства України, - являється громадянкою України, а відтак на неї поширюються права, визначені Законом Україні «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р.

Звертаючись з позовом про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним позивачі просили визнати поважними причини пропуску позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив їх обґрунтованість, про те відмовив в судовому захисті з підстав пропуску позовної давності без поважних причин, оскільки позивачі мали б довідатися про порушення своїх прав раніше ніж у 2023 році.

Колегія суддів погоджується з даним судовим рішенням, виходячи з наступного.

Питання щодо приватизації регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19 червня 1992 року (далі Закон).

Стаття 1 Закону дає визначення приватизації державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року, до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир(будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 5 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Також, згідно з положенням ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Повно встановивши обставині по справі, суд вірно зазначив, що позивачі не навели жодних поважних причин пропуску строку позовної давності та не довели, що до січня 2023 року не знали і не могли знати про здійснену приватизацію квартири. При цьому, суд обґрунтовано зауважив, що для цього у них була об`єктивна можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що вони фактично постійно проживали у спірній квартирі з 1993 року і до теперішнього часу, а отже вчиняли або повинні були вчиняти юридично важливі щодо неї дії, пов`язані з статутом її приватизації.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, пропуск позивачами строку позовної давності за відсутності поважних причин на це, є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів - адвоката Комаренко К.В. вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять даних, які б свідчили про їх помилковість.

В даному випадку приватизація квартири відбулась у 1998 році, тому беручи до уваги постійне проживання позивачів у спірній квартирі, пов`язаність з нею як в побутовому плані, так і діями по її обслуговуванню, здійсненню оплати за комунальні послуги, отримання соціальних пільг, в тому числі і субсидії, все так чи інакше мало б призвести до обізнаності позивачів про її статус як приватизованої, а не належність до комунальної власності територіальної громади міста.

Даний висновок узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року №263/1331/15-ц.

За вказаних обставин апеляційна скарга адвоката Комаренко О.В. задоволенню не підлягає.

Одночасно, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 щодо зміни мотивувальної частини рішення стосовно обґрунтованості заявлених вимог, враховуючи, що позивачами не доведено їх належність до громадянства України станом на час приватизації квартири.

Так, судом вірно відхилено заперечення сторони відповідача про те, що позивач ОСОБА_5 на час приватизації не була громадянкою України, оскільки з 1988 року постійно проживала в м. Москві, де навчалась, одружилась та користувалась паспортом зразка СРСР, а відтак на неї не поширюються норми визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Факт наявності у позивачів їх реєстрації у спірній квартирі з 1993 року підтверджений наданими копіями з паспорту останніх та даними трудової книжки ОСОБА_2 , з якої вбачається, що вона з квітня 1993 року прийнята на роботу на Полтавський електромеханічний завод ПО «Лтава», де і працювала до 01.03.2001 року.

Вірно оцінивши надані позивачами докази, суд дійшов правильного висновку, що сам факт її відсутності в України станом на 24 серпня 1991 року не виключає підстави для набуття громадянства, оскільки до громадян України належать всі громадяни колишнього СРСР, в тому числі і ті, які хоча і не проживали на території України, але в ній народились, не перебували в громадянстві інших держав та подали до 31.12.1999 заяву про визначення своєї належності до громадянства України.

Інші доводи відповідача фактично є лише її припущеннями щодо можливого користування ОСОБА_2 паспортом зразка СРСР та про маніпулювання нею різними сторінками свого паспорту в частині зазначення на них дати своєї реєстрації і в спірній квартирі, а відтак колегією суддів до уваги не приймаються.

За вказаних обставин, колегія судів не вбачає підстав для скасування судового рішення , яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Комаренко Оксани Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2024 року.

Судді: О.І. Обідіна Л.І. Пилипчук О.В. Чумак