Справа № 344/4408/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/11/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ; представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену головуючою суддею Польською М.В. 09 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2014 року визнано укладену між сторонами мирову угоду за умовами якої у власність ОСОБА_3 передано наступне майно: - підвальне приміщення А площею 29,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що було зареєстровано за ОСОБА_5 згідно рішення МВК Івано-Франківської міськради від 17.09.2009;

- підвальне приміщення загальною площею 16,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстроване за ОСОБА_5 ;

- автомобіль MERCEDES-BENZ 1993 р. випуску, державний НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 ;

2.У власність ОСОБА_5 передано наступне майно:

- земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_2 згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 січня 2009 року, кадастровий номер :01:001:0132;

- земельну ділянку площею 0,25 га в с. Посіч, Тисменицького району Івано-Франківської області, придбаної згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 березня 2012 року;

- земельну ділянку площею 0,1625 га. в с. Посіч, Тисменицького району Івано-Франківської області;

- автомобіль MERCEDES-BENZ 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ;

- автомобіль VOLVO XC90, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .

3. Будинок разом з надвірними господарськими спорудами і земельною ділянкою для їх обслуговування, по АДРЕСА_3 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

4. ОСОБА_5 дає ОСОБА_3 34000,00 доларів США в якості відступного.

5. ОСОБА_3 зобов`язалася: вийти з складу учасників власників Приватного підприємства «КАРПАТИ-ХОЛОД» і уступити свою частку ОСОБА_5 ..

6. ОСОБА_3 визнає єдиним власником Приватного підприємства «АЛЯСКА» ОСОБА_5 та єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЗЕРЯНКА» ОСОБА_5 .

7. ОСОБА_3 відмовляється від будь-яких претензій щодо визнання її власником Приватного підприємства «АЛЯСКА» та учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЗЕРЯНКА» ОСОБА_5

8. ОСОБА_5 відмовляється від стягнення аліментів з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно рішення суду від 14.03.2014.

9. ОСОБА_3 відмовляється від стягнення аліментів з ОСОБА_5 на утримання дітей: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Провадження у справі закрито.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її такою, що порушує його права. Апелянт зазначає, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції та в подальшому ОСОБА_3 уклала кілька договорів позики. Зокрема, договір позики від 30.08.2014 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 33 000 доларів США з терміном повернення всієї позики до 01.12.2014. ОСОБА_1 вказує, що на виконанні Івано-Франківського ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 боргу в розмірі 3 007 399,32 грн на користь кількох стягувачів. Згідно довідки ДВС станом на 22.02.2022 з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 172680 грн. Апелянт вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду від 18.04.2017, яким стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість в сумі 1 335479,32 грн не буде виконано у зв`язку з відсутністю майна боржника. Апелянт вважає, що під час розгляду справи про поділ майна подружжя сторони з метою уникнення сплати боргу уклали оскаржувану мирову угоду. На думку ОСОБА_1 , викликає сумнів у добросовісності сторін при поділі майна відсутність майнової оцінки об`єктів майна та фінансові диспропорції в поділі. Апелянт вважає, що оспорювана мирова угода не направлена на реальне настання правових наслідків, порушує права стягувачів та спрямована на встановлення перешкод щодо погашення зобов`язань за договором позики.

Враховуючи вказане, просить оскаржувану ухвалу скасувати.

Представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, оскільки вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права. Вважає, що оскаржену мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні та визнавати недійсним на підставі матеріального права, оскільки порядок її укладення (затвердження) регламентовано ЦПК України. Вказує, що укладена між сторонами мирова угода не була спрямована на уникнення від сплати боргу, оскільки не передбачала відчуження майна і не спричиняла відсутність у позивача платоспроможності, а була направлена на мирне врегулювання спору сторін про поділ майна. Зазначає, що на момент укладення і затвердження судом мирової угоди у позивача ще не виникало обов`язку з повернення основної суми зобов`язання за договором позики, оскільки воно підлягало виконанню у строк до 01.12.2014. Вважає доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 отримала 34 000 доларів США відступного щодо корпоративних прав на ТОВ «Озерянка», ПП «Аляска» та ПП «Карпати-Холод» значно меншою, аніж загальна сума статутних капіталів згаданих підприємств, безпідставними та не підтвердженими жодними доказами. На думку представника позивача, сама по собі незгода апелянта із поділом майна сторін не свідчить про порушення його прав.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін, апеляційне провадження закрити.

Апелянт подав відповідь на відзив, в якому доводи відповідача заперечив. На думку ОСОБА_1 , при виході зі складу учасників ТОВ «Озерянка», ПП «Карпати-Холод» та відступу своєї частки ПП «Карпати-Холод» на користь ОСОБА_5 , а також відмови ОСОБА_3 від участі у ПП «Аляска» та ТОВ «Озерянка», зважаючи на майновий стан цих компаній на момент укладення мирової угоди, є непропорційним сумі відступних в розмірі 34 00 доларів США, оскільки компанії володіли значними активами. Вважає, що за оспореною мировою угодую в ОСОБА_3 немає економічної вигоди від поділу майна, а тому вважає такий поділ вдаваним з метою уникнення відповідальності за рішенням суду. На думку апелянта, є підстави вважати оскаржену мирову угоду фраудаторним правочином.

Представник ОСОБА_3 подав письмові пояснення щодо заперечення на відзив. Зазначив, що в матеріалах справи містяться копії витягів з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, з яких вбачається, що статутний капітал вказаних апелянтом підприємств становив 1 560 000 грн. Зауважує, що на момент укладення мирової угоди між сторонами у даній справі у ОСОБА_3 не було заборгованості перед апелянтом за рішенням суду, а строк зобов`язання за договором позики не настав. Вважає безпідставними доводи апелянта, що оскаржена мирова угода є фраудаторним правочином. Представник позивача вказує, що ОСОБА_1 та його представник ввели суд в оману щодо часу, коли вони дізнались про існування оскарженої ухвали. Вважає, що про згадану ухвалу апелянту було відомо 10.02.2022, оскільки останнім 14.02.2022 на адресу ГУ статистики в Івано-Франківській області та ГУ ДПС в Івано-Франківській області направлялися запити з проханням надати інформацію про річні баланси підприємств. Відомості про зазначені підприємства апелянт та його представник могли отримати лише з оскаржуваної ухвали.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Вважає, що оскаржена мирова угода була укладена сторонами з метою уникнення сплати боргу ОСОБА_3 , а розподіл майна між сторонами згідно умов мирової угоди нерівноцінним.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, оскільки вважає її безпідставною. Зазначає, що на час звернення ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя у березні 2014 року договору позики між позивачкою та ОСОБА_1 ще не існувало, оскільки такий укладено 30.08.2014. Мирову угоду укладено 09 жовтня 2014 року, а строк виконання зобов`язання за згаданим договором позики настав аж 01.12.2014. Також зазначив, що на користь апелянта вже стягнуто з ОСОБА_3 частину заборгованості в розмірі 5 000 доларів США, виконавче провадження не завершено. Позивач офіційно працевлаштована, а тому доводи апелянта про відсутність майна боржника та неможливість виконання нею рішення суду про стягнення боргу безпідставні.

Представник ОСОБА_5 також заперечила апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою. Зауважує, що приватне підприємство «Аляска» та ТОВ «Озерянка» успадковані відповідачем ОСОБА_5 на підставі заповіту після смерті його батька ОСОБА_7 . За умовами мирової угоди ОСОБА_11 отримувала 34000,00 доларів США в якості відступного, що більше ніж частка ОСОБА_5 в ПП «КАРПАТИ-ХОЛОД». Вважає доводи апелянта про значну диспропорцію між сторонами під час поділу майна такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки не підтверджені ніякими документальними доказами.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода, укладена сторонами, не суперечить закону та не порушує нічиїх прав і охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 , який не був учасником справи при її розгляді судом першої інстанції, наполягає на порушенні оскаржуваною ухвалою його прав та інтересів, оскільки вважає, що вона спрямована на встановлення перешкод щодо погашення ОСОБА_3 перед ним зобов`язань за договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Згідно ч.1 ст. 175 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Відповідно до ч.5 ст. 175 ЦПК України, закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Отже, обов`язок обґрунтування наявності порушеного права процесуальним законом покладено безпосередньо на особу, яка звернулась за захистом права до суду.

Колегія суддів констатує, що під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 7-10).

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

08 жовтня 2014 року сторони подали до суду письмову заяву про затвердження мирової угоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2014 року визнано укладену між сторонами мирову угоду на умовах, погоджених сторонами.

З долученої до апеляційної скарги інформації відділу ДВС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 22.02.2022 вбачається, що на виконанні у відділу ДВС перебуває зведене виконавче провадження №53614240 щодо виконання виконавчих листів:№344/14762/205, виданого 05.02.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_12 1280826 грн боргу; № 344/1965/2015, виданого 24.06.2015 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_13 3 77994 грн боргу; № 344/7371/2016, виданого 18.04.2017 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1335479,30 грн борг; виконавчий напис нотаріуса № 11217, виданий 16.11.2017 про стягнення з ОСОБА_3 18716,68 грн боргу на користь ПАТ КБ « ПриватБанк».

Відповідно до частин 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, апелянт як суб`єкт звернення до суду, несе ризик настання наслідків пов`язаних з ненаданням доказів в обґрунтування порушення його прав за результатом розгляду спору. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що договір позики, укладений між ним та ОСОБА_14 30.08.2014 на суму 33 000 доларів США, передбачав термін повернення суми до 01.12.2014. Скаржником викладено припущення щодо ймовірної можливості звернення стягнення на майно, яке поділено між сторонами за умовами оскарженої мирової угоди. Однак колегія суддів вважає, що таке припущення не є правовою підставою для скасування затвердженої мирової угоди. Відповідно апелянтом необґрунтовано належними правовими підставами, що рішення в даній справі впливає на реалізацію його прав, як стягувача, оскільки згідно з названої мирової угоди у власність ОСОБА_3 передано наступне майно: - підвальне приміщення А площею 29,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що було зареєстровано за ОСОБА_5 згідно рішення МВК Івано-Франківської міськради від 17.09.2009; підвальне приміщення загальною площею 16,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстроване за ОСОБА_5 ; автомобіль MERCEDES-BENZ 1993 р. випуску, державний НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 . Крім того позивач отримала від ОСОБА_5 34000,00 доларів США в якості відступного. А тому твердження апелянта про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не підтверджено відповідними доказами. Матеріали апеляційної скарги також не містять жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 на даний час не має іншого майна, не працює, доходів не отримує.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що мирову угоду затверджено 09 жовтня 2014 року. На момент її затвердження термін виконання грошового зобов`язання за укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договором ще не настав.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд і керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 не доведено, що затверджена судом мирова угода завдає йому шкоди, яка виражається у несприятливих для кредитора наслідках.

Таким чином апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про затвердження мирової угоди в даній справі, не вирішив питання про права та обов`язки апелянта, не порушив його прав.

Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що продовження розгляду спору після скасування мирової угоди, затвердженої в 2014 році, може порушити права та інтереси осіб, які на даний час є власниками або користувачами майна. Таким чином, враховуючи принципи розумності та справедливості, втручання є не виправданим та не кореспондує завданням цивільного судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 оскарженою ухвалою не вирішувалося, то відкрите апеляційне провадження за його апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 369, 374, 379 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2014 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 29 січня 2024 року.