КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/18630/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6988/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у сумі 116 480,00 доларів США (а.с. 1-6).

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 23 березня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (розписка), на виконання якого позикодавець передав, а позичальник прийняла грошові кошти в борг у розмірі 116 840,00 доларів США. Сторони погодили строк повернення суми позики до 23 липня 2022 року. Проте, станом на дату подання позовної заяви відповідач не виконала зобов`язання із повернення суми позики в розмірі 116 840,00 доларів США. При цьому, у позивача відсутній будь-який зв`язок з відповідачем, оскільки остання уникає спілкування з ним (т. 1 а.с. 1-5).

17 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ОСОБА_1 - адвоката Рабіновича М.П., в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. Зазначав, що надана розписка не може свідчити про укладення сторонами договору позики, а також не може свідчити про передачу відповідачу грошових коштів, оскільки між сторонами протягом тривалого часу були партнерські, ділові відносини підтвердженням чого є Меморандум щодо намірів про ділове співробітництво від 17 лютого 2018 року.

Крім того, вказував, що у 2017 році між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 почались перемовини про те, що вони спільно будуть займатись будівництвом та експлуатацією сонячних електростанцій на території України. Позивач з партнерами запропонували відповідачці співпрацю із залученням канадських компаній. З цією метою було обрано таку концепцію роботи, що канадською компанією повинно бути створене дочірнє підприємство, яке на 100 % належить канадській компанії і канадська структура в результаті цієї конструкції матиме змогу отримати кредитування в Канаді для проекту в Україні. Обслуговуванням кредиту займався ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_1 була посередником між канадською компанією та позивачем і його партнерами. Остання організовувала співпрацю через канадську компанію між ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , а вони зі свого боку зобов`язувались фінансувати вказаний проект з метою отримання прибутку після одержання фінансових результатів з реалізації проекту.

Вказував, що згідно домовленостей по співпраці, джерелом погашення заборгованості мали бути обігові кошти компанії під час реалізації спільного проекту. Зазначав, що відповідачка отримала лише 45 000 доларів США від ОСОБА_2 , як фінансування відряджень до Канади, а також забезпечення прийому в Україні канадських представників. Кошти від ОСОБА_10 в розмірі 20 000 доларів США та 30 000 доларів США отримував помічник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 , який допомагав відповідачці у реалізації розвитку спільного проекту з будівництва та експлуатації сонячних електростанцій на території України, згідно з погодженим позивачем та його партнерами кошторисом витрат по плану підготовчих складових проекту.

Зазначав, що ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 видавали відповідачці грошові кошти на організацію, посередництво та розвиток проекту у вищевказаних сумах і зобов`язували останню писати боргові розписки після одержання коштів. При цьому, ОСОБА_1 , отримуючи від позивача кошти на розвиток їхнього проекту та пишучи боргові розписки, жодних коштів у борг не отримувала, а боргові розписки писала як гарантію, що кошти будуть витрачені на спільний проект.

Вказувала, що повернення вкладених позивачем коштів на розвиток вказаного проекту повинно було відбутися після отримання фінансового результату з реалізації проекту. Вся проектна робота була покладена на українські компанії і відповідно вона була зроблена лише частково через недофінансування зі сторони ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , які на певному етапі вирішили вийти з вказаного проекту та припинили його фінансування. Після чого, останні намагалися різним способами назад повернути кошти, які передавали ОСОБА_1 , на посередництво та організацію проекту, але ті гроші, які вони вклали в організацію і розвиток проекту були використані виключно на розвиток цього бізнесу, а саме візити в Канаду, візити канадців до України. Крім того, ОСОБА_1 орендувала офіс, в якому працювали енергетики, проектанти, люди, які займалися земельними питаннями, та інше. Все оплачувалось з вказаних коштів, яких потрібно більше, однак, владники в подальшому не змогли їх забезпечити.

Враховуючи викладене, вказував, що позивачем жодні грошові кошти у борг відповідачці не передавалися, а остання ніяких коштів у борг не отримувала. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутньому позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с. 55-61).

21 серпня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Сабліної Є.В., в якій остання підтримувала позовні вимоги в повному обсязі. Вказувала, що передача коштів відповідачу підтверджується розпискою. Звертала увагу, що відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не заперечує факту підписання нею розписки. Зазначала, що існування між позивачем та відповідачем інших ділових відносин жодним чином не стосується факту приймання-передачі коштів за договором позики. Стверджувала, що саме тривалі приязні ділові відносини між сторонами стали підставою для надання грошових коштів в позику в такому розмірі. Крім того, позивач та відповідач не є сторонами та підписантами Меморандуму (а.с. 80-84).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 116 480,00 доларів США та 13 420,00 грн. судового збору (а.с. 154-156).

Не погодившись з рішенням районного суду, 09 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рабінович М.П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 160-170).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, які мають значення для справи. Посилався на обставини, викладені в відзиві на позовну заяву. Вказував, що твердження позивача, на які посилався суд а оскаржуваному рішенні про те, що жодного взаємозв`язку між розпискою та Меморандумом не існує, оскільки Меморандум датований 17 лютого 2018 року, а розписка 23 березня 2021 року та те, що позивач і відповідач не мають до Меморандуму жодного відношення, а відповідачка зловживаючи довірою просила в нього позику, мотивуючи це власними особистими потребами та терміновою необхідністю, є неправдивими припущеннями, які не підтверджені жодними доказами.

Щодо спростування доводів позивача про те, що Меморандум щодо намірів про ділове співробітництво від 17 лютого 2018 року підписаний Канадською компанією з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншою сторони, а не позивачем та відповідачем, відтак останні не мають до нього жодного відношення, зазначав наступне. Позивач вкладав кошти у розвиток проекту з будівництва сонячних електростанцій на території України з метою отримання прибутку із залученням канадських компаній, розвитком якого займалася відповідачка, а відтак, підписання даного Меморандуму не входило до їх обов`язків та повноважень. Крім того, між сторонами існували довготривалі ділові відносини та враховуючи те, що перемовини про спільну співпрацю сторони проводили ще з кінця 2017 року та 17 лютого 2018 року було підписано Меморандум щодо намірів про ділове співробітництво, предметом якого є будівництво та експлуатація сонячних електростанцій на території України, то реалізація проекту тривала роками, а відтак, доводи про те, що через те, що між датою підписання Меморандуму та датою написання розписки є розбіжність у декілька років, то розписка немає жодного стосунку до спільної співпраці та ділових відносин, прямо суперечать доказам, які наявні в матеріалах справи. Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції, що сам лише факт написання розписки без з`ясування дійсних намірів сторін та її правової природи свідчить про отримання грошових коштів вважав хибними та такими, що не спростовують доводи відповідачки та її представника та прийняті без врахування висновків Верховного Суду.

Посилався на те, що судом першої інстанції всупереч нормам чинного законодавства було необґрунтовано відхилено клопотання ОСОБА_1 та її представника про відкладення розгляду справи та розглянуто справу по суті за результатами якої ухвалено рішення без участі відповідачки та її представника. Вказував, що у випадку неявки в судове засідання учасника справи з поважних причин, суд відкладає розгляд справи на іншу дату, та перебування особи, яка бажає особисто брати участь у розгляді справи на лікуванні за кордоном не може бути визнано неповажною причиною неприбуття у судове засідання та розгляду справи за відсутності учасника. Судом було порушено принцип змагальності цивільного процесу, обмеживши ОСОБА_13 доступ до правосуддя (а.с. 160-170).

01 березня 2024 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Сабліної Є.В., у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 202-206).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Сабліна Є.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою. Проте відповідачка ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Рабіновича М.П. про що у справі є докази (а.с. 194-201а, 219-223б).

06 березня 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Рабіновича М.П. про відкладення розгляду справи, призначеної на 14 березня 2024 року з посиланням на зайнятість в інших справах. Клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Рабіновича М.П. було задоволено, розгляд справи відкладено на 25 квітня 2024 року, повторно сповіщено сторони (а.с. 210-218).

Так про розгляд справи апеляційним судом 25 квітня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Рабінович М.П. був повідомлений 14 березня 2024 року на зазначену ним адресу електронного кабінету із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення та 26 березня 2024 року поштовим повідомленням про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою (а.с. 221-223б).

24 квітня 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Рабіновича М.П. про відкладення розгляду справи, призначеної на 25 квітня 2024 року з посиланням на зайнятість в інших справах (а.с. 225-226).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконала, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за позикою.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2021 року ОСОБА_1 надала розписку про те, що отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 116 480,00 доларів США, із зобов`язанням повернути вказану позику 23 липня 2022 року (а.с. 8).

Крім того, в розписці вказано, що вказана сума позики була передана у повному обсязі та перерахована ОСОБА_1 особисто. При цьому, грошові кошти були передані в присутності свідків - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (а.с. 8).

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву не заперечувала факту написання розписки, проте, заперечувала отримання коштів від позивача в борг та зазначала, що сторони потягом тривалого часу були пов`язані між собою партнерськими, діловими відносинами, підтвердженням чого є Меморандум щодо намірів про ділове співробітництво від 17 лютого 2018 року. Вказувала, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 видавали їй грошові кошти на організацію, посередництво та розвиток проекту, зобов`язуючи її писати розписки. Проте, суть розписки полягала в тому, що відповідач їх писала як гарантію, що кошти будуть витрачені на спільний проект. При цьому, жодних коштів у борг від позивача не отримувала.

На підтвердження існування ділових стосунків між сторонами відповідач надала Меморандум щодо намірів про ділове співробітництво від 17 лютого 2018 року (а.с. 62-66).

Проте, зі змісту Меморандум щодо намірів про ділове співробітництво від 17 лютого 2018 року вбачається, що позивач та відповідач не є сторонами Меморандуму та не є його підписантами.

Так, за об`єктивним змістом розписки ОСОБА_1 23 березня 2021 року взяла у ОСОБА_2 у борг грошові кошти у вказаній сумі із зобов`язанням повернути кошти у строк, вказаний у розписці.

При цьому, з об`єктивного змісту розписок не випливає, що метою взяття ОСОБА_1 в борг у ОСОБА_2 відповідно 116 480,00 доларів США було організація та розвиток спільного проекту ( а.с. 146-154).

Районним судом був допитаний свідок ОСОБА_14 , який в судовому засіданні 14 листопада 2020 року пояснив, що відповідач отримала від ОСОБА_2 грошові кошти про що написала розписку, будь-якого тиску на неї не чинилось. Також свідок суду пояснив, що будь-яких бізнесових стосунків між сторонами не існувало(а.с. 140-141).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, а позичальником не в повній мірі виконані зобов`язання перед позикодавцем.

Сторони ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні був оглянутий оригінал розписки від 23 березня 2024 року, за якою ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 116 480,00 доларів США із зобов`язанням повернути позику до 23 липня 2022 року (а.с. 227).

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми, яка не повернута позичальником.

Зважаючи на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції відхилив доводи сторони відповідача ОСОБА_1 про безгрошовість позики, та доводи про домовленість щодо залучення вказаних коштів на реалізацію та розвиток спільного проекту, оскільки об`єктивними доказами по справі вказані доводи не підтверджені та є припущеннями. При цьому, зі змісту розписки від 23 березня 2021 року вбачається, що відповідач зазначила, що вказана сума позики була передана їй у повному обсязі та перерахована нею особисто (а.с. 8).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо тривалих ділових стосунків між позивачем та відповідачем, на підтвердження чого надано Меморандум про щодо намірів про ділове співробітництво від 17 лютого 2018 року, оскільки позивач та відповідач не є сторонами Меморандуму та не є його підписантами. Вказаний Меморандум було підписано 17 лютого 2018 року, проте розписка датована 23 березня 2021 року, при цьому, доказів існування ділових відносин на момент укладення договору позики між сторонами до суду не надано. Крім того, наявність чи відсутність ділових відносин між сторонами не впливає на зобов`язання, яке виникло у відповідача за договором позики від 23 березня 2021 року, оскільки зі змісту розписки не вбачається мети отримання коштів щодо реалізації та розвитку спільного проекту.

Також, в апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції всупереч нормам чинного законодавства було необґрунтовано відхилено клопотання ОСОБА_1 та її представника про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин та розглянуто справу по суті за результатами якої ухвалено рішення без участі відповідачки та її представника. Зазначав, що судом було порушено принцип змагальності цивільного процесу, обмеживши ОСОБА_13 доступ до правосуддя.

Проте, суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про відкладення розгляду справи, який призначено на 14 листопада 2023 року, з огляду на те, що вона знаходиться за кордоном у США, та 11 листопада 2023 року через інсульт перебуває на лікуванні у госпіталі, у зв`язку з чим не матиме можливості взяти участь у судовому засіданні (а.с. 124), на підтвердження чого надала до суду докази (а.с. 125-136).

14 листопада 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва було оголошено перерву по справі до 08 грудня 2023 року на 11 год. 00 хв., що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 140-141).

07 грудня 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва від представника ОСОБА_1 - адвоката Рабінович М.П. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного 08 грудня 2023 року о 11 год. 00 хв., у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікуванні в лікарні (а.с. 147).

При цьому, доказів перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні до суду надано не було.

Враховуючи те, що в матеріалах справи міститься довідка від 15 листопада 2023 року про доставку електронного листа, а саме судової повістки, на електронну адресу представника ОСОБА_1 - адвоката Рабіновича М.П., яка була зазначена ним у відповідних заявах, крім того, з клопотання про відкладення розгляду справи вбачається обізнаність сторони відповідача про розгляд справи 08 грудня 2023 року о 11 год. 00 хв., колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримався положень ст. 223 ЦПК України.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Враховуючи, що кошти, отримані у позику, не повернуті відповідачем, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 - 116 480,00 доларів США заборгованості у валюті, визначеній договором позики (розпискою) від 23 березня 2021 року.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва 08 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 квітня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова