ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 629/3317/24

провадження № 22-ц/818/3472/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Люшні А.І., Пилипчук Н.П,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2024 року ухвалене у складі судді Мицик С.А.,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до закінчення сином навчання, до 30 червня 2027 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу є дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час син навчається на 1 курсі Українського державного університету залізничного транспорту денної форми здобуття вищої освіти освітнього ступеня бакалавр першого рівня вищої освіти факультету «Управління процесами перевезень». Зазначала, що син проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Батько матеріально утримувати сина не допомагає. ОСОБА_2 є працездатним, офіційно працевлаштований до виробничого підрозділу Лозівської дистанції колії Регіональної філії Південна залізниця АТ «Укрзалізниця» на посаді головного інженеру, має стабільну заробітну плату, тяжкими хронічними захворюваннями не страждає, не є інвалідом.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку(доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 03 червня 2024 року, до закінчення сином навчання, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 1211 гривень 20 коп.

Рішення обґрунтовано тим, шо відповідно до стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, аналогічні положення передбачені п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України у постанові від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Суд зазначив, що враховуючи надані сторонами докази та обставини справи, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, мають стягуватися з відповідача у розмірі 1/8 частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення змінити, шляхом збільшення аліментів які підлягають до стягнення з 1/8 до 1/4.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що останній здійснює свої зобов`язання щодо матеріального утримання дітей. Саме посилання на наявність двох дітей без належного доведення факту їх утримання є голослівним та фактично лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Скаржник також зазначив, що доводи відповідача в частині утримання матері-пенсіонера є перебільшеними та спрямованими на ухилення від належного зобов?язання щодо утримання повнолітнього сина. Громадянка ОСОБА_4 отримує задовільний розмір пенсії, який в 1,5 рази перевищує мінімальну пенсію в Україні. Окрім того, остання не є інвалідом, доказів потреби останньої в лікуванні та придбанні ліків відповідач не надав. Відповідач навіть не надав доказів, які б свідчили про існування родинних відносин останнього з ОСОБА_4 .

Скаржник наголосив, що у зв?язку з навчанням на денній формі наш син не працює, має нестабільну стипендію, яка за 8 місяців нарахована в загальній сумі 6000,00 грн, жодних доходів не має, з часу повноліття перебуває на її повному утриманні. Денна форма навчання позбавляє сина можливості утримати себе самостійно. Окрім цього, особливість навчання зумовлює потребу в додаткових витратах. Так, у зв?язку з підготовкою до іспиту для отримання посвідчення водія категорії «В», 16.07.2024 були сплачені кошти в сумі 3500,00 грн одноразовим платежем (квитанція додається).

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.10,11).

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.7).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 07.04.2018, в зв`язку з чим ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с.12).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом №2176 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.20).

З копії довідки №02-27-590 від 10.05.2024 вбачається, що ОСОБА_3 є студентом І курсу Українського державного університету залізничного транспорту денної форми здобуття вищої освіти освітнього ступеня бакалавр першого рівня вищої освіти факультету УПП. Термін навчання з 01.09.2023 по 30.06.2027 року (а.с.13).

З копії довідки про доходи ОСОБА_3 вбачається, що останній навчається в Українському державному університеті залізничного транспорту. Форма навчання безплатне. Загальна сума його доходу за період з 01.09.2023 до 30.04.2024 становить 6000,00 грн. (а.с.14).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого(перерахованого) податку та військового збору, ОСОБА_1 в період з січня 2023 року по грудень 2023 року та з січня 2024 року по березень 2024 року отримувала дохід у вигляді перерахованих аліментів з регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 15-16, 17).

ОСОБА_1 офіційно не працевлаштована, що підтверджується копією трудової книжки, заповненої 12.09.2001 (а.с.30-32).

Згідно довідки Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №63043/26.12-31/7 від 17.06.2024,- заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 17.06.2024 року, відсутня (а.с.50).

ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 20.10.2007, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.55).

З копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_6 та серії НОМЕР_7 вбачається, що батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с.52,54).

З копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_8 серії НОМЕР_9 та довідки про доходи № НОМЕР_10 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на обліку в Лозівському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області і отримує пенсію за віком. Сума пенсії за період з 01.12.2023 року по 31.05.2024 року складає 23894,34 грн (а.с.42,51).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній син продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, знаходиться на утриманні матері, відповідач є дієздатним, суд вважає, що відповідач, спроможний сплачувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання в розмірі 1/8 частки від усіх видів заробітку, щомісячно до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті199,200,201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) дійшов висновку про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюютьсяглавою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Визначаючи розмір аліментів, колегія суддів враховує, що відповідач має іншу сім`ю, також матір пенсіонера.

За таких обставин, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, а також те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу саме у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісячно на період навчання сина, апеляційний суд вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/8 частини від заробітку щомісячно є справедливим та достатнім з урахуванням наведеного вище.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.І.Люшня

Н.П.Пилипчук