Справа № 463/4616/22 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2265/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Семенюка Юрія Васильовича на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року в складі судді Жовнір Г.Б. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

встановив:

У червні 2022 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просила визнати право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя; визнати право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину нежитлового приміщення №IV, літер «А-7» загальною площею 22,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 жовтня 1992 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Вишнівецькою селищною радою Збаразького району Тернопільської області, актовий запис про шлюб №24. У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_5 .

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2019 року шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 16 жовтня 1992 року розірвано.

За час шлюбу позивачка спільно з відповідачем набула таке майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2017, посвідченого Моргуном О.С., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, та зареєстрована в реєстрі за №.2062 та нежитлове приміщення №IV, літер «А-7» загальною площею 22,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що розташоване в будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2017, посвідченого Моргуном О.С., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, та зареєстроване в реєстрі за №.2064. З метою економії часу при оформленні, право власності на вищевказане спільне майно було зареєстровано лише на відповідача. Однак, це майно придбавалось подружжям у спільну власність за спільні кошти, підтвердженням чого є відповідне застереження в текстах нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, а також нотаріально засвідченої заяви-згоди позивачки на придбання цього майна. Відповідач не визнає право спільної власності позивачки на спірне майно.З врахуванням наведеного просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року позов задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину нежитлового приміщення №IV, літер «А-7» загальною площею 22,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 1984,80 гривень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року заяву адвоката Семенюка Юрія Васильовича в інтересах відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 29березня 2023року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності залишено без задоволення.

Заочне рішення в загальному порядку оскаржив ОСОБА_3 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Семенюк Ю.В. Вважає незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що з дружиною не проживає з 2012 року, з цього часу вони розірвали спільні стосунки, не спілкуються, не ведуть спільного господарства , у кожного з них особисте життя. З 2014 року у відповідача нова сім`я, з якою він до 2018 року проживав у Бельгії, після чого двічі змінювали своє місце проживання, доказом чого є відповідна довідка про проживання та довідка про склад сім`ї.

20 липня 2017 року відповідач особисто за Договором купівлі-продажу купив собі квартиру АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення. За цей час за власні кошти зробив ремонт, почав поступово її умебльовувати.

Додає, що позивачка знаючи, що відповідач постійно проживає не в Україні, проте час від часу навідується, в кінці 2020 року, від імені своєї мами, звернулась до Збаразького районного суду Тернопільської області про визнання його таким, що втратив право користування житлом. 05 січня 2021 її позов був задоволений (справа №598/1737/20).

Зауважує, що в оскаржуваному рішенні суд визнав за позивачкою право власності на квартиру та частину нежитлового приміщення, як на частку у спільній сумісній власності. При цьому не зазначив розміру частки.

Окрім того, звертає увагу на те, що позивачка звертаючись до суду з означеним позовом сплатила судовий збір удвічі менший, дивним чином занизивши вартість майна.

Просить скасувати заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4

22 серпня 2024 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання висловила свої заперечення. Зокрема зазначила, що в період перебування з відповідачем у шлюбі ними за спільні кошти придбано спірне майно, яке набуло статусу спільного майна подружжя. В подальшому, дійсно спільне життя з відповідачем не склалося та 01.10.2019 рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області шлюб розірвано. При поділі квартири та нежитлового приміщення, суд першої інстанції вірно застосував норму ч.1 ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак правильно поділив спірне майно між сторонами порівну. У свою чергу, відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував презумпцію спільності спірного майна: квартири та нежитлового приміщення.

Зважаючи на наведене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира та нежитлове приміщення, що на праві власності належать ОСОБА_3 , придбані під час шлюбу та є спільним майном подружжя.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 16 жовтня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений шлюб, який зареєстрований Вишнівецькою селищною радою Збаразького району Тернопільської області, про що зроблено актовий запис №24.

01 жовтня 2019 року рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 16 жовтня 1992 року Вишнівецькою селищною радою Збаразького району Тернопільської області, актовий запис №24 розірвано (а.с. 73-75).

Згідно із договором купівлі-продажу від 20.07.2017, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргуном О.С., за реєстраційним № 2062, ОСОБА_3 (покупець) придбав квартиру АДРЕСА_3 . (а.с. 30-32

Крім того, згідно із договором купівлі-продажу від 20.07.2017, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргуном О.С., за реєстраційним №2064 ОСОБА_3 (покупець) купив нежитлове приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 22,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_4 (а.с. 26-28).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 належить на праві власності нежитлове приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 22,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_3 (а.с. 33-35).

Заявою від 19.07.2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Лучинською Л.П., позивачка ОСОБА_6 надала згоду на укладення договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_3 за ціну та на умовах на його розсуд, квартири АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення за №IV, що знаходиться в житловому будинку за номером АДРЕСА_2 (а.с.29).

У заяві ОСОБА_4 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єктів нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана квартира та нежитлове приміщення також будуть об`єктом права спільної сумісної власності як такі, що набуваються ними за час шлюбу.

Також, у заяві зазначила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком ОСОБА_3 в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню.

Правовий режим майна подружжя загалом передбачає, що подружжю під час шлюбу належить не тільки спільна сумісна власність, а й особиста (приватна, роздільна) власність кожного з подружжя. Відповідно, правовий режим майна подружжя можна, у свою чергу, поділити на дві групи: майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності (режим спільності) та майно, яке є особистою приватною власністю дружини та чоловіка (режим роздільності).

В свою чергу, особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено у ст. 57 СК України.

Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Натомість, за правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення чинного на даний час закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також суд зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У цій справі при вирішенні спору суд першої інстанції врахував, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Суд першої інстанції встановив, що сторони придбали квартиру АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення за №IV, що знаходиться в житловому будинку за номером АДРЕСА_2 за час перебування у шлюбі.

Крім того колегія суддів зазначає, що договори купівлі-продажу, за якими була придбана спірна квартира та нежитлове приміщення, вчинені з письмової згоди дружини ОСОБА_4 .

Доводи про те, що відповідач придбав спірне майно особисто, хоча і в період шлюбу, проте за власні кошти, колегія суддів відхиляє, оскільки норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Встановивши джерело походження спірного майна (спільні кошти), отримання згоди дружини на придбання чоловіком об`єктів нерухомості, оцінивши доводи відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, та про поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість.

Безпідставним є твердження апелянта у скарзі на те, що судом в рішенні не зазначено ані розміру частини, ані розміру частки на яке визнається право власності.

В свою чергу, згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права

на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно

від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна,

що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Як вбачається із резолютивної частини оскаржуваного рішення, суд визнав за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири та 1/2 частину нежитлового приміщення.

На переконання колегії суддів, не може бути достатньою підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя, набутого ними за час шлюбу, покликання на відмітки у закордонному паспорті про перетин кордону, а також фактичне створення нової сім`ї.

У рішенні суду про розірвання шлюбу не встановлено, що подружні відносини між сторонами припинилися ще у 2012 році, як про це вказує відповідач у скарзі. Шлюб між сторонами розірвано 01.10.2019 року, тобто по спливу більше двох років після укладення договору купівлі-продажу спірної нерухомості.

При цьому, відповідно до положень ст. 119 СК України суд може встановити режим окремого проживання для дружини та чоловіка у разі неможливості чи небажання проживати спільно: а) за заявою обох з подружжя; б) за позовом одного з них.

Встановлення режиму окремого проживання тягне за собою певні правові наслідки.

Зокрема, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені законом, і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором (ч. 1 ст. 120 СК України).

Натомість, майно, набуте дружиною та чоловіком з моменту встановлення режиму окремого проживання, не вважається набутим у шлюбі (п. 1 ч. 2 ст. 120 СК України). Тобто на таке майно не поширюється режим спільної сумісної власності чи інший режим, який передбачений для майна, що набувається в період шлюбу, шлюбним договором між подружжям (якщо такий укладався).

Кожна річ, набута дружиною, чоловіком в період встановленого судом режиму окремого проживання, належить кожному з них на праві особистої приватної власності, а частка кожного з них у речі, набутій ними спільно, визначається за правилами ЦК України.

Однак, якщо подружжя фактично проживає окремо, але для них не встановлено судом режиму окремого проживання, то все майно, яке вони набувають у цей період, вважається набутим у шлюбі і на нього поширюється презумпція спільного майна подружжя.

Якщо судом встановлено режим окремого проживання, то діє протилежна презумпція набуте в цей період майно належить кожному з подружжя особисто. І якщо в подальшому подружжя вирішить розірвати шлюб і поділити майно, то все, що набуте в період дії режиму окремого проживання, буде виключено із сукупності майна, яке підлягає поділу, і вважатиметься таким, що належить кожному з них особисто.

Поряд з цим, будь які докази встановлення режиму окремого проживання подружжя ОСОБА_7 , як це вимагає стаття 119 СК України, у матеріалах справи відсутні, а колегією суддів не встановлені.

Колегія суддів критично відноситься до поданих апелянтом доказів, зокрема до довідки про проживання та склад сім`ї, оскільки всупереч процесуальному законодавству відповідач не навів причин, за яких такі докази не були ним подані до суду першої інстанції.

Покликання апелянта на те, що суд належним чином не повідомив його про час і місце розгляду справи, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що відповідач виїхавши за межі України, не вчинив відповідних дій для повідомлення органів державної влади України щодо зміни свого місця проживання, у встановлений законодавством строк. Відтак, тягар усіх негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням відповідачем дій покладаються лише на нього.

В ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року суд зазначив, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом було отримано відповідь з Тернопільського відділу №1 Державної міграційної служби України від 28.12.2022 про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 АДРЕСА_5 (а.с. 64).

Саме за цією адресою, відповідачу ОСОБА_3 скеровувалися судові повістки з інформацією про час та місце проведення всіх судових засідань у даній справі, дві з яких повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», наступні дві судові повістки провернулись до суду із відміткою «вручено».

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції дотримано вимоги цивільного процесуального законодавства про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду зазначеної справи.

Доводи скарги про те, що позивач звертаючись до суду з означеним позовом сплатила судовий збір удвічі менший, дивним чином занизивши вартість майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення в розумінні ст.376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Семенюка Юрія Васильовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк