Справа № 444/869/24 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р. Й.
Провадження № 22-ц/811/2248/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Савчука О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Пащука Артема Ігоровича на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року в складі судді Зеліска Р.Й. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, просив стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 120000,00 грн. і понесені ним судові витрати у розмірі 6211,00 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 07.08.2023 мала місце ДТП, в результаті якої, автомобіль, яким він здійснював керування, отримав механічні пошкодження. ДТП сталася виключно по вині відповідача ОСОБА_3 , який обіцяв відшодувати заподіяні збитки, однак відмовися виконати обіцянку. У результаті ДТП отримав моральну шкоду, переніс страждання в результаті вимушених змін, переніс стрес, біль та тілесні ушкодження, через нерви порушився сон. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 20000 (двадцять тисяч гривень) грн. 00 коп. - моральної шкоди; 5000 (пять тисяч гривень) грн. 00 коп. - витрат на правничу допомогу; 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. - судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача Пащук А.І. , з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у разі часткового задоволення позову витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому із відповідача мало б стягуватися 1/6 судового збору, а саме 201,87 грн. та 833,33 грн. витрат на правову допомогу.

При цьому, на думку апелянта, суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки такі заявлені до неналежного відповідача, з врахуванням того, що відповідальність водія була застрахованою, належним співвідповідачем повинна бути страхова компанія, у межах ліміту відшкодування.

Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Покликаючись на ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження під час ДТП, моральна шкода відшкодовується у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Наводить правові висновки касаційного суду у відповідних справах.

Стверджує, що позовної заяви не долучено жодних доказів, які б засвідчували розмір заподіяної шкоди та взагалі заподіяння такої, при цьому, під час ДТП не було заподіяно шкоди здоров`ю нікому та не було заподіяно тілесних ушкоджень позивачу, тому суду не представлено медичних документів, якими мала б ообгрунтовуватися моральна шкода.

На думку апелянта, подачею даного позову позивач намагається збагатитися.

Зокрема, оскільки внаслідок ДТП автомобілю позивача було завдано шкоди, яка повністю відшкодована страховою компанією, моральна шкода в розмірі 5000,00 грн. відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості і такий розмір відповідач визнає та готовий відшкодувати.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Стягнути із позивача судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Савчук О.Л. апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник Пащук А.І. будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода трапилась виключно по вині відповідача ОСОБА_3 , страхова компанія, де був застрахований автомобіль відповідача оцінила суму відшкодування 20000,00 грн., яка не покриває витрат позивача на проведений ремонт, на прохання позивача відремонтувати автомобіль, відповідач відмовився виконати дану раніше обіцянку.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав моральну шкоду, яка виразилась у тому, що він позбавлений можливості використовувати автомобіль, що створює для нього ряд незручностей, яких не було до ДТП, що викликає в позивача моральні переживання, у результаті вказаних переживань він часто став безпричинно нервуватись, порушився нормальний сон, відтак переніс моральні страждання в результаті вимушених змін, які відбулись в його житті.

Таким чином, своїми діями відповідачем завдано моральної шкоди позивачу, що виразилася в душевних стражданнях у зв"язку з протиправною поведінкою відповідача та знищенням нею майна позивача.

При цьому, врахувавши принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума до відшкодування моральної шкоди є завищеною, тому така позовна вимога підлягає до часткового задоволення, а саме стягнув 20000,00 грн.

Крім цього, суд стягнув з відповідача 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу та 1211,20 грн. судового збору, який був сплачений при подачі позову.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключо в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

07.08.2023 у селі Гряда Львівського району Львівської області приблизно в 19 год 30 хв. відбулось ДТП, за участю автомобіля "ВАЗ 210634", номерний знак НОМЕР_1 під керування позивача ОСОБА_1 та автомобіля та автомобіля марки "LEXUS IS 200", номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3

Автомобіль "ВАЗ 210634", номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований на дружину позивача ОСОБА_5 (а.с. 7).

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 07.09.2023 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі пятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 /вісімсот пятдесят/ грн. 00 коп. - в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_3 , 536 грн. 80 коп. судового збору (а.с. 23).

Зі змісту постанови слідує, що ДТП трапилась виключно по вині ОСОБА_3 , який не врахував дорожньої обстановки та порушив п. п. 12.1 ПДР України.

Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що факт винуватості відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 07.08.2023, є встановленим та не підлягає доказуванню.

Як зазначив позивач у позовній заяві, в результаті ДТП він отримав забійну рану на голові, нозі, внаслідок чого переніс фізичну біль і психологічний стрес, а автомобіль отримав значні технічні пошкодження, відповідач ОСОБА_3 на місці ДТП обіцяв позивачу повністю відшкодувати заподіяні збитки, однак жодних відшкодувань не здійснив, докази протилежного у матеріалах спарви відсутні.

Звертаючись із позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтування таких зводять до того, що діями відповідача ОСОБА_3 , які полягали у вчиненні ДТП, йому заподіяно моральну шкоду, оскільки пошкоджено його майно, виходячи із принципу розумності та справедливості, оцінив таку у розмірі 120000,00 грн., яку у примусовому порчдку просив стягнути із відповідача.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Разом з тим, дійсно правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексуУкраїни).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Далі Закон № 1961-IV).

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи ( ст. 22.1 Закону).

Відповідно до ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкоджень здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Згідно із ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

У постанові від 14.12.2021 справа № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені ст. 23 Закону № 1961-IV.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені не на підставі ст. ст. 23 Закону № 1961-IV, тому положення ст. 26-1 цього закону, які визначають право потерпілого на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, під час дорожньо-транспортної пригоди, а відповідний обов`язок покладають на страховика, не підлягають застосуванню, а відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Іншими словами, вважаючи, що протиправними діями відповідача завдано моральну шкоду, потерпілий обгрунтовано звернувся із вимогою про стягнення моральної шкоди безпосередньо до винної у ДТП особи.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що неналежний суб`єктний склад спору, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 не має відповідати за пред`явленими вимогами, а також необхідність залучення співвідповідачем страховика не заслуговують на увагу.

Колегія суддів виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначалося вище, колегія суддів виходить з того, що вина у спірній ДТП та інші обставини, які стосуються учасників справи, а не їх правова оцінка є встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, відтак повторному доказуванню не підлягають.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

При цьому, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки врахував фактичні обставини конкретної справи та порушення прав позивача, однак не може погодитися із грошовим виразом такої, яка стягнута судом з відповідача, оскільки вважає таку завищеною.

Таким чином, враховуючи доводи апеляційної скарги, виключною правовою проблемою суті спірних правовідносин є розмір моральної шкоди, яка, за позицією відповідача, стягнута судом у надто великому розмірі.

Колегія суддів виходить із того, що доводи та зміст апеляційної скарги є взаємовиключними, оскільки доводячи в одному випадку про відсутність підстав для стягнення відшкодування із відповідача в принципі та необхідність на підставі Закону № 1961-IV покладення такого обов`язку на страховика, в іншому випадку сторона відповідача годиться на стягнення відповідної шкоди у розмірі 5000,00 грн., тобто частково визнає позовні вимоги.

У цьому контексті, колегія суддів також враховує, що спірне ДТП мало місце у серпні 2023 року, однак за більше ніж рік часу, відповідач не відшкодував будь якої шкоди, оскільки навіть докази про намагання вчинити у відповідний спосіб, у матеріалах справи відсутні, що не може залишитися поза увагою апеляційного суду у контексті загальної оцінки спірних правовідносин.

Так, шкода, що завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано здоров`ю особи (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на зазначені норми та встановлені обставини спірних правовідносин, висновки суду про підставність позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача у зв`язку з завданням останнім немайнової шкоди є очевидними.

Зокрема, на переконання суду, наявність у позивача моральних страждань, підтверджуються самим фактом ДТП та пошкодженням майна, необхідністю відновлення такого та неможливістю здійснення керування транспортним засобом, що в свою чергу безумовно вплинуло та порушило нормальні життєві зв`язки.

Також, після вчинення відповідачем ДТП та завданої шкоди, позивач фактично був вимушений перелаштуватися на новий уклад життя, у тому числі пов`язаний із участю у судових провадженнях та відсутності добровільної згоди з приводу можливого відшкодування.

Таким чином, позивачу довелося нераціонально витрачати свій життєвий час та залучати власні фізичні, душевні, моральні зусилля і матеріальні ресурси, для відновлення попереднього стану.

Разом з цим, враховуючи фактичні обставини справи та негативні наслідки, які настали для позивача внаслідок ДТП, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, зміну його звичного ритму життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить висновку що стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Такий розмір відшкодування відповідатиме вимогам розумності та справедливості та буде обґрунтованим, що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення у цій частині.

Наьтомість, доводи апеляційної скарги щодо необхідніості зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди до розміру, який пропонує сторона відповідача не є спроможними та не заслуговують на увагу.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України є висновок експерта.

Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди, відповідач з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачів, не звертався, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав Договір № 2 від 16.02.204 та розрахунок послуг адвоката Савчука О.Л. по наданню правничої допомоги ОСОБА_1 , а також квитанцію до прибуткового касового ордеру № 12 (а.с. 8-10).

Згідно із зазначеними документами, вартість наданої правничої допомоги становить 5000,00 грн.

Поряд з цим, у зазначену суму включено і витрати на поїздку з м. Львова до м. Жовкви і в зворотньому напрямку на 4 засідання - 400,00 грн., однак будь яких доказів вартості проїзду суду не надано.

Крім цього, представником позивача диференційовано (розділено) такі послуги, як ознайомлення з вимогами позивача і їх роз`яснення, збір та аналіз документів, ознайомлення із законодавством, при цьому, колегія суддів вважає, що усі ці послуги охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Більше того у самому розрахунку позивач та його представник надані послуги називають орієнтовним обсягом роботи, що в принципі виключає можливість чіткого визначення вартості такої.

Також у наданих документах відсутній грошовий еквівалент потраченої представником позивача однієї години робочого часу.

Як вже зазначалося, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Враховуючи наведене, складність спірних правовідносин (категорія справи) обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, свідчить, що стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, про який просить сторона позивача не є обгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що з врахуванням принципуспівмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути на користь позивача, буде 3000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, дійшовши висновку про часткову підставність доводів апеляційної скарги, що має наслідком зменшення розміру відшкодування, а відтак зміни оскаржуваного рішення у цій частині, колегія суддів відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 101 грн., тобто змінює оскаржуване рішення і у цій частині.

В свою чергу, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Задовольнивши частково апеляційну скаргу, апеляційний суд фактично зменшив на половину розмір стягнутої шкоди. Тому на користь апелянта необхідно стягнути 908,40 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, натомість враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь відповідача ОСОБА_3 807,4 грн., як різницю судових витрат по сплаті судового збору (908,40 грн - 101,00 грн).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Пащука Артема Ігоровича - задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року, в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутих судових витрат на правничу допомогу, а також судового збору, змінити.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч гривень) грн. 00 коп. моральної шкоди, 3000 (три тисячі гривень) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

На підставі частини 10 статті 141 ЦПК України стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 807,4 грн., як різницю судових витрат по сплаті судового збору.

У решті рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк