ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року м. Чернівці

Справа № 726/1638/23

Провадження №22-ц/822/133/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,

секретар Тодоряк Г.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2023 року, головуючий у І-й інстанції Проскурняк І.Г.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2023 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди та знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником 53/100 часток житлового будинку літ. А загальною площею 223,70 кв.м, житловою - 105,30 кв.м, що виділена в натурі в квартиру АДРЕСА_1 , а також сараю літ. Б, 1/2 часток вбиральні літ. В, вигрібних ям, колодязя, огорожі за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач є власником інших 47/100 часток вказаного житлового будинку, що виділені в квартиру АДРЕСА_3 , а також 1/2 часток вбиральні літ. В, вигрібних ям, криниці, огорожі, відмостки.

В житловому будинку наявне горище, що знаходиться у спільній власності та спільному користуванні сторін. На цьому горищі знаходився димохід, який виходив на дах будинку та яким користувались співвласники. Зокрема, через димохід відбувався відвід диму від печі, що розміщена в кімнаті 2-10 площею 19,00 кв.м, що належить позивачці.

Вказувала на те, що в період її перебування за кордоном відповідач самовільно демонтував димохід і на його місці встановив пластмасовий резервуар з водою, трубопровід від якого провів в свою частину будинку через димохідну шахту в стіні.

Такими діями відповідач знищив належне їй на праві спільної з ним власності майно і позбавив її можливості користуватись піччю в її житловій кімнаті.

Окрім наведеного, ОСОБА_2 впритул до стіни житлового будинку літ. А та стіни сараю літ. Б, який є особистою приватною власністю позивачки, самовільно, без будь яких дозвільних документів, збудував гараж літ. Г, при цьому, без згоди позивачки демонтував частину стіни належного їй сараю довжиною 3,18 м і висотою 2,90 м, чим завдав їй матеріальних збитків.

Зазначала, що за даними фактами 15 червня 2022 року вона звернулася із заявою в поліцію щодо протиправних дій відповідача. Проте, у зв`язку із відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення, перевірку за зверненням було припинено і рекомендовано звернутися за захистом порушених прав до суду.

Матеріальні збитки по відновленню димаря та цегляної стіни сараю складають 24 836,67 грн.

Також вказувала на те, що ні будівельний паспорт, ні будь які інші дозвільні документи на будівництво гаража не видавались, що підтверджується відповідями інспекції ДАБК Чернівецької міської ради від 05 грудня 2022 року та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради від 05 грудня 2022 року.

Відповідачем збудовано гараж над вигрібною ямою № 6, яка перебуває у її з відповідачем спільній частковій власності, що унеможливлює доступ до неї для користування і обслуговування.

Земельна ділянка під будинковолодінням по АДРЕСА_2 не приватизована, але порядок користування нею встановлений рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2014 року.

Самочинне будівництво гаражу літ. Г здійснено відповідачем саме на частині ділянки площею 0,0494 га, яка виділена у користування позивачці, на що вона згоди не давала, що є додатковою підставою для знесення такого будівництва.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 24 836,67 грн та зобов`язати його за власний рахунок знести самочинно побудований ним гараж літ. Г по АДРЕСА_2 . Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 18 898,31 грн.

Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно побудований ним гараж літ. Г по АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача позивачці завдано збитків в результаті порушення її майнового права та вона має право на відшкодування вартості влаштування цегляної стіни сараю літ.Г вартістю 18 898,31 грн, адже відповідач у судовому засіданні визнав той факт, що земельна ділянка, на якій збудоване самочинне будівництво, перебуває у спільному з позивачкою користуванні та він зобов`язаний був отримати її дозвіл на демонтаж стіни сараю, який належить на праві власності позивачці. Також відповідач підтвердив той факт, що жодних дозвільних документів на здійснення прибудови він не отримував.

Діями відповідача щодо встановлення ним гаражу літ. Г, демонтування частини стіни, яка належить позивачці на праві особистої приватної власності, порушуються її права власності та завдано їй реальних збитків, адже вона не надавала згоди на вчинення таких дій. Добудова була виконана на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та у відповідача відсутні будь які дозвільні документи на здійснення ним добудови, а тому таке майно вважається самочинним будівництвом, та підлягає знесенню за його рахунок.

На зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що при розгляді даної справи позивачка не надала належних і допустимих доказів, що він демонтував стіну сарая довжиною 3,18 м і висотою 2,90 м і своїми діями заподіяв їй матеріальну шкоду в розмірі 18 898,31 грн.

Вказує на те, що позивачка ОСОБА_1 після виділу їй господарської споруди літ. Б в особисту власність здійснює її перебудову на свій розсуд.

Між житловим будинком літ. А та сараєм літ. Б була певна відстань і під час сильного буревія влітку 2016 року вітер з сараю зняв частину даху із кроквами, дошками та шифером, перекинув їх на сусідню ділянку ОСОБА_3 та кинув на дерева. При цьому була також пошкоджена стіна з плоского шиферу.

В подальшому ним за власні кошти куплено шифер на весь сарай літ. Б, встановлено нові крокви, дошки, щоб відремонтувати дах сарая літ. Б., оскільки на час знищення покрівлі, частини стіни сарая позивачка ОСОБА_4 була відсутня в м. Чернівці.

Здійснюючи ремонтні роботи, ним було зроблено новий дах від хати до сараю з метою укріплення даху та не знесення його в подальшому вітром, оскільки між хатою та сараєм постійно був сильний протяг.

Позивачка не компенсувала йому ні вартості матеріалів, ні вартості робіт, які були ним витрачені для перекриття даху сараю літ. Б.

Підстав для знесення гаража літ. Г немає, оскільки він не порушує права позивачки, а навпаки зберігає її майно, а саме сарай літ. Б.

На даний час земельна ділянка по АДРЕСА_2 не приватизована, її розпорядником є Чернівецька міська рада. Відповідно до рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2014 року встановлено порядок користування земельною ділянкою між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і земельна ділянка між житловим будинком та сараєм знаходиться в їхньому спільному користуванні. Він не перешкоджав і не перешкоджає позивачці ОСОБА_1 користуватися даною частиною земельної ділянки, вона має можливість користуватися і вигрібною ямою.

Також вказує на те, що у 2023 році позивачка провела ряд земельних і будівельних робіт по будівництву окремого водовідведення і тому вона спільною вигрібною ямою не користується. За весь час поділу будинковолодіння між ними ОСОБА_1 жодного разу не обслуговувала дану вигрібну яму.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 просить її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що будівництво гаража здійснено впритул до фасаду (стіни) сараю літ. Б, який належить позивачці на праві особистої приватної власності, на що ОСОБА_1 згоди не надавала. Вказане будівництво здійснено над вигрібною ямою № 6, частина якої належить позивачці.

Вказаним будівництвом відповідач створив позивачці перешкоди у користуванні належною їй будівлею (сараєм літ. Г) та спорудою (вигрібною ямою №6).

В силу приписів частин 4, 7 статті 376 ЦК України відповідач зобов`язаний за власний рахунок знести здійснене ним самочинне будівництво - гараж літ. Г.

Відповідач самовільно демонтував (розібрав) частину цегляної стіни сараю літ. Б довжиною 3,18 м і висотою 2,90 м (висота вказана в технічному паспорті), про що позивачка повідомляла правоохоронні органи (а.с. 16-19).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як встановлено судом, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 05 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поділено житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_4 , а саме, відповідачу виділено 47/100 частин будинку, а також 1/2 частину вбиральні літ. В., вигрібної ями, колодязя та огорожі на загальну вартість 52 714,50 грн, а позивачці виділено 53/100 частини житлового будинку, сарай літ.Б, 1/2 частини вбиральні, колодязя та вигрібної ями (а.с.7-9).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 серпня 2012 року №545/7 впорядковано нумерацію будинку на АДРЕСА_2 та змінено нумерацію з АДРЕСА_5 , власниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.11,12).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2014 року встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_6 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого частину земельної ділянки, площа якої становить 0,0481 га, залишено у їхньому спільному користуванні (а.с.13-14).

З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності 53/100 частини житлового будинку, сарай літ. Б, 1/2 частини вбиральні, колодязя та вигрібної ями по АДРЕСА_2 (а.с.5).

Відповідно до довідки начальника Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області від 02 липня 2023 року ОСОБА_1 зверталася із заявою про порушення її права власності відповідачем ОСОБА_2 , який пошкодив їй стіну в сараї, зрізав хвіртку та ворота, закрив комен (а.с. 16-19).

Висновком № 42 судового експерту СП «Західно Українського експертно консультативного центру» Юзвенко Р.М. від 24 березня 2023 року визначено, що вартість ремонтних робіт, що необхідно виконати по відновленню зруйнованого димоходу на горищі та демонтованої цегляної стіни між гаражем літ. Г та сараєм літ. Б домоволодіння по АДРЕСА_2 , визначена станом на час проведення експертизи, з урахуванням опосередкованих цін на будівельні матеріали, становить: вартість робіт з влаштування димаря в житловому будинку АДРЕСА_2 5 938,36 грн; вартість робіт з влаштування цегляної стіни між сараєм літ. Б та гаражем літ. Г в будинковолодінні АДРЕСА_2 18 898,31 грн (а.с. 20-39).

Довідкою № 643907 серії 12 ААБ встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи загального захворювання; довідкою про доходи №3456 4446 7803 1413 визначено розмір пенсії - 3 431,55 грн у місяць (а.с.61,62).

Довідками інспекції ДАБК Чернівецької міської ради від 05 грудня 2022 року та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради від 05 грудня 2022 року підтверджується, що жодні дозвільні документи на будівництво ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 не видавались (а.с. 33, 34).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною другою, пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

У частині першій статі 375 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У частині четвертій статті 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто вимоги про знесення самочинного будівництва особи, що не діють як суб`єкти владних повноважень, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

За загальним правилом у цивільних справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника частини житлового будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 7 грудня 2022 року у справі № 367/2004/17 (провадження № 61-6089св22).

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що […правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови].

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що діями відповідача щодо встановлення ним гаражу літ. Г, демонтування частини стіни сараю літ. Б, яка належить позивачці на праві особистої приватної власності, порушуються її права власності, а також те, що добудова гаражу літ. Г була виконана на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та у відповідача відсутні будь які дозвільні документи на здійснення ним добудови, а тому таке майно вважається самочинним будівництвом та підлягає знесенню за його рахунок, оскільки порушує право на користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , яка перебуває у їх спільному користуванні.

При цьому, під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 пропозицій щодо врегулювання спору та варіантів усунення порушень без знесення споруд шляхом перепланування не надав та порушені права позивачки не відновив.

Відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачених статтями 1166, 1167 ЦК України, заподіяна шкода відшкодовується особою за наявності її вини.

Отже, деліктна відповідальність за загальним правилом настає за умови вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Оскільки діями відповідача в результаті порушення майнового права позивачки останній завдано збитків, то вона має право на відшкодування вартості влаштування цегляної стіни сараю літ. Б вартістю 18 898,31 грн, що підтверджується висновком № 42 судового експерта СП «Західно Український експертно консультативний центр» Юзвенко Р.М. від 24 березня 2023 року.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині знесення гаражу літ. Г. та стягнення з відповідача на користь позивача завдану знесенням частини сараю літ. Б шкоди.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для знесення гаража літ. Г, оскільки він не порушує права позивачки, а навпаки зберігає її майно, а саме сарай літ. Б, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, оскільки спорудження гаражу літ. Г. здійснено без будь-яких дозвільних документів та на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні сторін, на будівництво якого ОСОБА_1 дозволу не надавала.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 лютого 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк