КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1261/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Фінілон»,про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення суми вкладу, процентів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення суми вкладу, процентів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що протягом періоду з 2008 по 2013 роки вона уклала з відповідачем договори банківського вкладу, а саме:

1) № SAMDN9105 від 28 липня 2008 року на суму вкладу 2 550 доларів США з виплатою відсотків з розрахунку 10,50 % річнихстроком до 28 липня 2009 року;

2) № SAMDN9150 від 28 липня 2008 року на суму вкладу 540 євро з виплатою відсотків з розрахунку 12,50 % річних строком до 28 липня 2010 року;

3) № SAMDN8330 від 04 лютого 2010 року на суму вкладу 8 800 доларів США з виплатою відсотків з розрахунку 12,25 % річних строком до 04 травня 2010 року;

4) № SAMDN8369 від 04 лютого 2010 року на суму вкладу 1 000 євро з виплатою відсотків з розрахунку 12,25 % річних строком до 04 травня 2010 року;

5) № SAMDN7611 від 05 вересня 2011 року на суму вкладу 35 000 грн з виплатою відсотків з розрахунку 12,00 % річних строком до 05 березня 2012 року;

6) № SAMDN8262 від 30 липня 2012 року на суму вкладу 3 842 грн з виплатою відсотків з розрахунку 17,00 % річних строком до 30 липня 2013 року;

7) № SAMDN8247 від 30 липня 2012 року на суму вкладу 55 000 грн з виплатою відсотків з розрахунку 17,00 % річних строком до 30 липня 2013 року;

8) № SAMDN2764 від 11 вересня 2013 року на суму вкладу 9 299,46 доларів США з виплатою відсотків з розрахунку 8,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року;

9) № SAMDN5375 від 11 вересня 2013 року на суму вкладу 13 850 доларів США з виплатою відсотків з розрахунку 8,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року;

10) № SAMDN4495 від 11 вересня 2013 року на суму вкладу 80 000 грн з виплатою відсотків з розрахунку 18,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року;

11) № SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року на суму вкладу 32 022,33 грн з виплатою відсотків з розрахунку 18,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року;

12) № SAMDN5489 від 11 вересня 2013 року на суму вкладу 1 190 євро з виплатою відсотків з розрахунку 7,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року;

13) № SAMDN4423 від 26 вересня 2013 року на суму вкладу 700 доларів США з виплатою відсотків з розрахунку 7,00 % річних строком до 26 березня 2014 року;

14) № SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року на суму вкладу 12 000,00 грн з виплатою відсотків з розрахунку 17,00 % річних строком до 26 березня 2014 року.

Однак, станом на день подання даного позову банк суми вкладів за всіма зазначеними договорами не повернув, відсотки за ними не виплатив.

26 листопада 2020 року позивачка направила відповідачу повідомлення про розірвання договорів, в якому повідомляла про її намір розірвати всі зазначені вище договори вкладів з 02 грудня 2020 року. Суми вкладів та нараховані проценти позивачка бажала отримати готівкою через касу банку у валюті вкладу і просила повідомити її про час і місце для звернення за отриманням коштів, на що банку не відреагував.

З огляду на те, що відсотки за всіма вкладами позивачці не виплачувалися, остання заявила вимогу про їх стягнення за весь строк дії вкладів (з дня, наступного після укладення договору по 01 грудня 2020 року).

Сукупний розмір процентів по вкладам у національній валюті України складає 282 607,56 грн, по вкладам у доларах США - 28 710,58 доларів США, по вкладам у євро - 2 761,84 євро.

Крім того, через безвідповідальне ставлення банку до позивачки, як до клієнта, та ігнорування ним взятих на себе зобов`язань за договорами банківських вкладів їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 125 000 грн, що складає 5 % від сум вкладів та процентів.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати вищевказані договори банківських вкладів, укладені між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми вкладів у розмірі 217 864,33 за договорами: № SAMDN7611 від 05 вересня 2011 року; № SAMDN8262 від 30 липня 2012 року; № SAMDN8247 від 30 липня 2012 року; № SAMDN4495 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми процентів у розмірі 282 607,56 грн за договорами: № SAMDN7611 від 05 вересня 2011 року; № SAMDN8262 від 30 липня 2012 року; № SAMDN8247 від 30 липня 2012 року; № SAMDN4495 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми вкладів у розмірі 35 199,46 доларів США за договорами: № SAMDN9105 від 28 липня 2008 року; № SAMDN8330 від 04 лютого 2010 року; № SAMDN2764 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN5375 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN4423 від 26 вересня 2013 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми процентів у розмірі 28 710,58 доларів США за договорами: № SAMDN9105 від 28 липня 2008 року; № SAMDN8330 від 04 лютого 2010 року; № SAMDN2764 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN5375 від 11 вересня 2013 року; № SAMDN4423 від 26 вересня 2013 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми вкладів у розмірі 2 730 євро за договорами: № SAMDN9150 від 28 липня 2008 року, № SAMDN8369 від 04 лютого 2010 року, № SAMDN5489 від 11 вересня 2013 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь суми процентів у розмірі 2 761,84 євро та за договорами: № SAMDN9150 від 28 липня 2008 року, № SAMDN8369 від 04 лютого 2010 року, № SAMDN5489 від 11 вересня 2013 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 125 000 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року за заявою банку залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми вкладів та відсотків за наступними договорами:

- № SAMDN8369 від 04 лютого 2020 року суму вкладу у розмірі 1 000 євро та відсотки у розмірі 294,65 євро;

- № SAMDN4495 від 11 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 80 000 грн та відсотки у розмірі 8 528,65 грн;

- № SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 32 022,33 грн та відсотки у розмірі 3 407,97 грн;

- № SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 12 000 грн та відсотки у розмірі 1 124,17 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 754,62 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, банк в особі представника за довіреністю - адвоката Кобзар Ю.Б. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог, викладених в апеляційній скарзі, посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.Вважає, що місцевим судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, що у 2014 році борг (грошові кошти) за депозитними договорами, які є предметом спору у цій справі, переведено на іншу юридичну особу - ТОВ «ФК «Фінілон» за договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за договорами банківського вкладу, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за такими договорами. Посилається на правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19 про те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржником. Шляхом мовчазної згоди від кредитора було підтверджено згоду на такий правочин, а отже належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон».

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі представника - адвоката Іваненко М.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення та стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, посилаючись на те, що доводи банку є безпідставними, оскільки вона, будучи кредитором, своєї згоди на переведення боргу за депозитними договорами не надавала відповідно до вимог статті 520 ЦК України, тому договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для неї, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20.

Відзив ТОВ «ФК «Фінілон» на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник банку - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та доводи, викладені в ній, просила скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник позивачки - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка представника ТОВ «ФК «Фінілон» відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони уклали договори банківського вкладу, зокрема:

№ SAMDN8369 від 04 лютого 2010 року (вклад «Стандарт» зі щомісячною виплатою) на суму вкладу 1 000 євро з виплатою відсотків з розрахунку 12,25 % річних строком до 04 травня 2010 року (а.с. 13, 14, т. 1);

№ SAMDN4495 від 11 вересня 2013 року (вклад «Стандарт» на 12 міс.») на суму вкладу 80 000 грн з виплатою відсотків з розрахунку 18,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року (а.с. 20, 21, т. 1);

№ SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року (вклад «Стандарт» на 12 міс.») на суму вкладу 32 022,33 грн з виплатою відсотків з розрахунку 18,00 % річних строком до 11 вересня 2014 року (а.с. 28, 29, т. 1);

№ SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року (вклад «Стандарт» на 6 міс.») на суму вкладу 12 000,00 грн з виплатою відсотків з розрахунку17,00 % річних строком до 26 березня 2014 року (а.с. 32, 33, т. 1).

26 листопада 2020 року позивачка направила банку повідомлення про розірвання депозитних договорів, в якому повідомила про намір розірвати всі зазначені вище договори вкладів з 02 грудня 2020 року, а суми вкладів та нараховані проценти позивачка бажала отримати готівкою через касу банку у валюті вкладу (а.с. 36, т. 1).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» порушило узяті на себе зобов`язання за договорами щодо повернення вкладів та виплати відсотків за користування коштами, тому з урахуванням встановлених обставин спірних правовідносин сторін з банку на користь позивачки підлягає стягненню сума грошових коштів за наступними договорами:

№ SAMDN8369 від 04 лютого 2010 року суму вкладу у розмірі 1 000 євро та відсотки у розмірі 294,65 євро;

№ SAMDN4495 від 11 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 80 000 грн та відсотки у розмірі 8 528,65 грн;

№ SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 32 022,33 грн та відсотки у розмірі 3 407,97 грн;

№ SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року суму вкладу у розмірі 12 000 грн та відсотки у розмірі 1 124,17 грн.

Розмір відсотків за вказаними депозитними договорами визначений станом на 17 листопада 2014 року, який підтверджений АТ КБ «ПриватБанк» витягом з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н от 17.11.2014» від 16 червня 2021 року за підписом головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк».

Разом з тим, у стягненні відсотків у заявленому позивачкою розмірі за зазначеними вище договорами суд відмовив з огляду на те, що позовна заява містить посилання на розрахунок відсотків, який відсутній у переліку додатків до неї та не міститься у матеріалах справи, а прохальна частина позову містить вимогу щодо стягнення відсотків із сукупним розміром процентів по вкладам в національній валюті, доларах США та євро, що позбавляє суд можливості перевірити правильність нарахування таких відсотків. Позивачка не надала суду детальний розрахунок відсотків по кожному договору окремо із зазначенням розміру процентної ставки, періоду нарахування відсотків, кількості днів, яка використана для розрахунку, а суд позбавлений можливості перевірити чи не здійснені такі розрахунки поза межами строку дії спірних договорів, чи враховано позивачкою повідомлення про розірвання договорів від 26 листопада 2020 року, яке було направлено нею на адресу банку.

Доводи відповідача про те, що він не є боржником перед позивачкою, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, суд визнав безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка надала згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів ураховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює факт укладення між ним та позивачкою договорів вкладу, розміру стягнутої з нього основної суми заборгованості та наявності підстав для стягнення відсотків у зазначеному банком розмірі, а вказує лише на те, що він є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Установивши, що банк не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , не повернув на вимогу позивачки кошти за депозитними вкладами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення цієї суми саме з АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться лише до переведення боргу та правової позиції, яку не врахував суд першої інстанції, викладеної Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19 щодо того, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржником, які відхиляє апеляційний суд з огляду на таке.

В силу вимог статті 520 ЦК України законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Щодо зазначеної правової позиції, то Верховний Суд вказував на те, що було необґрунтовано констатовано нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, яким не створено наслідків для кредитора у зв`язку з відсутністю згоди на переведення боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 305/1849/17, від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц є необґрунтованими, оскільки в наведених справах висновки викладені з урахуванням подання позову до неналежних відповідачів, у той час як у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк».

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 14 квітня 2021 року у справі №757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 11 січня 2023 року у справі № 201/5390/16-ц, від 17 лютого 2023 року у справі № 757/36133/18-ц.

Вказане свідчить про те, що судова практика у даній категорії справ є сталою, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для відступу від вказаних висновків.

Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зробила висновок, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Встановивши факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу № SAMDN8369 від 04 лютого 2010 року, № SAMDN4495 та № SAMDN4616 від 11 вересня 2013 року, № SAMDN4971 від 26 вересня 2013 року і внесення позивачкою грошових коштів у заявлених розмірах, які розірвані на підставі поданої нею заяви від 26 листопада 2020 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу і процентів з відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив в оскаржуваній відповідачем частині законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частин першої - третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у цій справі, колегія суддів, керуючись вимогами статей 133, 137, 141 ЦПК України та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, дійшла висновку про необхідність стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з переглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 000 грн, як таких, що підтверджуються долученими до відзиву на апеляційну скаргу доказами (а.с. 113-116, т. 2).

Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає обставинам даної справи та принципу пропорційності задоволення позовних вимог, при цьому не порушуватиме права позивачки на компенсацію коштів, які вона буде змушена затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді апеляційної інстанції внаслідок подання апеляційної скарги відповідачем, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 000грн (п`ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній