ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 643/9334/23

провадження № 22ц/818/745/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, представниця відповідача Колотілова Н. В.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року в складі судді Олійника О.О.

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що поштою 12 квітня 2021 року вона подала до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» про стягнення безпідставно одержаних коштів та просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» безпідставно одержані кошти в сумі 32 476, 90 грн, інфляційні втрати - 882,40 грн, 3% річних - 146,79 грн та судовий збір 1 362,00 грн. Одночасно з позовною заявою вона подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» та сплатила судовий збір. Справа зареєстрована в суді 27 квітня 2021 року, їй присвоєно єдиний унікальний номер 757/22900/21-ц, головуючим визначено суддю Підпалого В.В.

28 травня 2021 року через систему «Електронний суд» вона подала до суду клопотання про прискорення розгляду справи, в якому звертала увагу на те, що будь-які рішення щодо відкриття провадження у справі та щодо забезпечення позову судом не ухвалювались.

29 червня 2021 року вона знову подала до суду через систему «Електронний суд» клопотання про прискорення розгляду справи та зазначила, що висловлене нею в заяві про забезпечення позову припущення про ймовірність аналогічних позовів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» від інших позивачів підтвердилося. Зауважила, що за таких обставин подальша затримка в розгляді судом її заяв може призвести до загрози неплатоспроможності відповідача, що значно утруднить або унеможливить виконання рішення суду. Відповідей на клопотання від 28 травня 2021 року та 29 червня 2021 року вона не одержала.

Зазначила, що 10 липня 2021 року вона подала до Печерського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» нові докази, а саме копії двох сторінок з веб-сайту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. 17 вересня 2021 року подала засобами поштового зв`язку заяву на ім`я голови суду, в якій вказувала на відсутність будь-яких рішень щодо відкриття провадження у справі та щодо забезпечення позову і просила вжити заходів для прискорення вирішення цих питань. 08 жовтня 2021 року вона отримала звичайним поштовим відправленням лист за підписом заступника голови суду від 24 вересня 2021 року, з якого вбачалося, що 05 травня 2021 року постановлена ухвала про залишення її позовної заяви без руху. Копія ухвали до цього листа не була додана.

15 жовтня 2021 року вона подала до суду електронною поштою заяву, в якій просила, зокрема, направити їй ухвалу від 05 травня 2021 року, а також розмістити цю ухвалу в Єдиному державному реєстрі судових рішень і в підсистемі «Електронний суд». 02 листопада 2021 року направила заяву аналогічного в цілому змісту через підсистему «Електронний суд». Лише 08 листопада 2021 року вона отримала електронною поштою ухвалу від 05 травня 2021 року із супровідним листом від 08 листопада 2021 року, у якому зазначалося, що ця ухвала надсилається їй повторно. Згідно з протоколом перевірки електронного підпису ухвала від 05 травня 2021 року в електронному вигляді підписана суддею 21 липня 2021 року. В Єдиному державному реєстрі судових рішень та в підсистемі «Електронний суд» ця ухвала до теперішнього часу не розміщена. Не маючи процесуальних механізмів оскарження цієї ухвали, позивачка вирішила подати уточнену позовну заяву, яку направила 12 листопада 2021 року разом із заявою про усунення недоліків. 15 листопада 2021 року ці заяви отримані судом. 13 грудня 2021 року вона отримала ухвалу суду від 05 травня 2021 року в паперовому вигляді.

22 грудня 2021 року та 26 січня 2022 року вона направила через підсистему «Електронний суд» заяви, в якій просила повідомити її про стан розгляду позовної заяви та заяви про забезпечення позову. 31 травня 2022 року направила електронною поштою заяву, в якій просила прискорити розгляд справи. Копію цієї заяви також направила 14 червня 2022 року на електронну адресу офісу судді Підпалого В.В. Відповідей на ці заяви не отримала.

Вказала, що 21 червня 2022 року після тривалих спроб їй вдалося додзвонитися до цивільної канцелярії Печерського районного суду м. Києва, де їй повідомили, що з питань руху справи необхідно звертатися особисто до помічника судді у будь-який робочий день. Однак, коли вона прибула до суду 23 червня 2022 року (у четвер) їй повідомили, що для помічників суддів приймальними днями визначені тільки понеділок та п`ятниця. 08 липня 2022 року вона знову особисто прибула до суду, де їй вдалося знайти помічника судді Підпалого В.В., та дізнатися, що після 08 листопада 2021 року (тобто після направлення їй копії ухвали від 05 травня 2021 року) будь-яких дій у цій справі не зафіксовано. Того ж дня, вона подала через канцелярію суду чергову заяву, в якій повторно просила прискорити розгляд справи. 27 липня 2022 року електронною поштою отримала відповідь на цю заяву за підписом голови суду, у якому зазначалося, що ухвалою від 05 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Станом на день надання відповіді провадження у справі не відкривалося.

17 вересня 2022 року подала до суду чергове клопотання про прискорення розгляду справи, а також клопотання, в якому просила звільнити її від сплати судового збору за подання позовної заяви і заяви про забезпечення позову та повернути раніше сплачений судовий збір. Лише 21 листопада 2022 року отримала електронною поштою і через підсистему «Електронний суд» ухвалу, датовану 12 січня 2022 року, якою відмовлено у відкритті провадження за її позовом. Згідно з протоколом перевірки електронного підпису, вказана ухвала в електронному вигляді підписана суддею Підпалим В.В. 21 листопада 2022 року. В Єдиному державному реєстрі судових рішень ця ухвала оприлюднена 22 листопада 2022 року.

Посилалася на те, що в ухвалі від 12 січня 2022 року суд зазначив, що вона зверталася до слідчих органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За цією заявою здійснюється досудове розслідування. Вона подала апеляційну скаргу на ухвалу від 12 січня 2022 року.

З ухвали Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року про залишення апеляційної скарги без руху дізналася, що в матеріалах справи є супровідний лист від 17 січня 2022 року, яким їй начебто було надіслано оскаржувану ухвалу. Однак цей лист суду вона не одержувала. 25 березня 2023 року вона сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 496,20 грн.

Зазначила, що в ухвалі від 31 березня 2023 року про відкриття апеляційного провадження Київський апеляційний суд встановив, що копія ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року їй була доставлена саме 21 листопада 2022 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. У липні 2023 року справа № 757/22900/21-ц повернута до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою від 25 липня 2023 року суд повторно залишив позовну заяву без руху. 05 серпня 2023 року вона подала до суду заяву про усунення недоліків разом із примірниками позовної заяви та відповідних додатків. 08 серпня 2023 року подала через підсистему «Електронний суд» заяву про відвід судді Підпалого В.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2023 року, яку вона отримала через підсистему «Електронний суд» 01 вересня 2023 року, відкрито провадження у справі № 757/22900/21-ц.

11 вересня 2023 року нею подано до Вищої ради правосуддя дисциплінарну скаргу щодо судді Підпалого В.В.

Вказала, що її заява про забезпечення позову від 12 квітня 2021 року дотепер не розглянута.

Зазначила, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження, рішення Рівненського міського суду від 10 червня 2021 року залишається невиконаним, оскільки, імовірно, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» встигло вжити заходів для виведення коштів з рахунків з метою унеможливлення задоволення вимог стягувачів і на теперішній час фактично є неплатоспроможним.

Вважає, що у справі № 757/22900/21-ц мало місце грубе порушення судом процесуальних строків, має місце порушення права на доступ до суду у вигляді незаконної відмови у розгляді по суті позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Суддя Підпалий В.В. наперед не бажаючи розглядати справу і складаючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, взагалі не перевіряв правильність викладених фактичних обставин і не пересвідчувався в тому, що позовна заява дійсно повернута. Таким чином суддя Підпалий В.В. створив їй вагому перешкоду для розгляду справи.

У зв`язку з тривалою відсутністю відомостей про розгляд справи вона переживала постійне психологічне напруження та відчуття невизначеності, кожного дня сподіваючись, нарешті, дізнатися про результати розгляду справи. Отримавши із значним запізненням ухвалу від 05 травня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, відчувала розгубленість, не могла чітко зрозуміти мотиви цієї ухвали, зокрема в чому полягають допущені недоліки і в який спосіб їх необхідно усунути. Однак була змушена невідкладно готувати уточнену позовну заяву. Після цього більше ніж півроку не мала жодної інформації про рух справи. Їй довелося двічі особисто відвідувати Печерський районний суд м. Києва, звертатися до помічника судді. Подібна бездіяльність зі сторони суду була для неї неочікуваною і не вкладалася в її світогляді. Її дотепер охоплює відчуття даремно витраченого часу та коштів. Вона постійно думає про те, що не зможе повернути не тільки ті кошти, які були безпідставно одержані Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс», але й навіть сплачені неї суми судового збору та витрати на поштові послуги.

Вказала, що неправомірна бездіяльність держави, яка полягає в незабезпеченні об`єктивного та своєчасного розгляду судом справи № 757/22900/21-ц, спричинила їй душевні страждання, внаслідок чого виникла необхідність застосування значних, надмірних зусиль для організації її життя та для відновлення її порушених прав. Моральну шкоду оцінює в розмірі 37 294,20 грн.

Просила стягнути з Держави шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 37 294,20 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Не звернув увагу на те, що вона жодним чином не пов`язувала правове обґрунтування своїх позовних вимог із процесуальними рішеннями суду у справі № 757/22900/21. Навпаки, підкреслювала, що моральна шкода завдана їй не діями або рішеннями суду, а бездіяльністю Держави Україна, яка не забезпечила додержання судом розумного строку розгляду справи. Суд не мав підстав очікувати від неї подання висновків або рішень інших органів про визнання дій судді незаконними (наприклад, в рамках дисциплінарного провадження). Встановлення протиправної бездіяльності держави не можна ототожнювати із встановленням підстав для притягнення судді до відповідальності (зокрема, з огляду на відсутність необхідності встановлення вини судді). Відсутність рішення про притягнення судді до відповідальності не означає, що держава не повинна відшкодувати шкоду, завдану тим, що вона допустила можливість розгляду справи з порушенням розумного строку.

16 січня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції від Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, якими б було беззаперечно доведено, що при розгляді справ, зазначених у позові, суд не вжив усіх необхідних заходів щодо розгляду ним зазначеної справи в максимально можливий стислий строк, який охоплюється поняттям «розумний строк», та при цьому безпідставно, невиправдано затягував її розгляд. Позивачкою не доведено, якими діями чи бездіяльністю саме відповідача Держава Україна завдано позивачці моральну шкоду, адже причини розгляду/не розгляду справ, зазначених у позові впродовж розумних строків, не встановлені. Розумність строку повинна оцінюватися через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Посилався на те, що Міністерство юстиції України не є тим органом державної влади, який наділений повноваженнями реалізовувати від імені держави права та обов`язки у правовідносинах, які пов`язані з судовим розглядом справ та контролем за дотриманням процесуальних строків під час розгляду справ. Зазначив, що позивачкою не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок не розгляду Печерським районним судом м. Києва справи № 757/22900/21.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями судді Печерського районного суду м. Києва та наслідками, зазначеними позивачкою у позові.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що поштою 12 квітня 2021 року позивачка подала до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» про стягнення безпідставно одержаних коштів та заяву про забезпечення позову. Також нею сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн та 454,00 грн (а.с.13-23).

28 квітня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Печерського районного суду м. Києва вказану вище позовну заяву розподілено на суддю Підпалого В.В. та присвоєно єдиний унікальний номер судової справи № 757/22900/21-ц (а.с.24).

28 травня 2021 року та 29 червня 2021 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала клопотання про прискорення розгляду справи (а.с.25,26-27).

10 липня 2021 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала клопотання про долучення доказів (а.с.28-31).

17 вересня 2021 року поштою ОСОБА_1 подала заяву на ім`я голови суду, в якій просила вжити заходи для прискорення відкриття провадження та забезпечення позову, на що отримала відповідь № 4710/21 від 24 вересня 2021 року, з якої вбачалося, що 05 травня 2021 року постановлена ухвала про залишення її позовної заяви без руху (а.с.32-34).

15 жовтня 2021 року електронною поштою та 02 листопада 2021 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала до суду заяви, в яких просила направити їй ухвалу від 05 травня 2021 року, а також розмістити цю ухвалу в Єдиному державному реєстрі судових рішень і в підсистемі «Електронний суд» (а.с.35,36-37).

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримала електронною поштою ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року про залишення її позовної заяви без руху із супровідним листом від 08 листопада 2021 року. Згідно з протоколом перевірки електронного підпису ухвала від 05 травня 2021 року в електронному вигляді підписана суддею 21 липня 2021 року (а.с.38-41).

12 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала до Печерського районного суду м. Києва уточнену позовну заяву (а.с.42-49).

22 грудня 2021 року через систему «Електронний суд», 26 січня 2022 року та 31 травня 2022 року ОСОБА_1 подала до Печерського районного суду м. Києва клопотання, в якому просила повідомити її про стан розгляду позовної заяви та заяви про забезпечення позову (а.с.51-52,53).

08 липня 2022 року ОСОБА_1 подала до Печерського районного суду м. Києва заяву, в якій повторно просила прискорити розгляд справи та 27 липня 2022 року електронною поштою отримала відповідь на цю заяву за підписом голови суду, у якому зазначалося, що ухвалою від 05 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху, станом на день надання відповіді провадження у справі не відкривалося (а.с.56-57,58).

17 вересня 2022 року поштою ОСОБА_1 подала клопотання про прискорення розгляду справи, а також клопотання, в якому просила звільнити її від сплати судового збору за подання позовної заяви і заяви про забезпечення позову та повернути раніше сплачений судовий збір (а.с.59-61).

21 листопада 2022 року ОСОБА_1 отримала електронною поштою і через підсистему «Електронний суд» ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року про відмову у відкритті провадження у справі. Згідно з протоколом перевірки електронного підпису вказана ухвала в електронному вигляді підписана суддею Підпалим В.В. 21 листопада 2022 року (а.с.62-64).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року залишено без руху (а.с.66-67).

25 березня 2023 року ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 496,20 грн (а.с.68).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року та відкрито апеляційне провадження у справі (а.с.69).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.70-72).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.73).

05 серпня 2023 року поштою ОСОБА_1 подала до суду заяву про усунення недоліків (а.с.74,75).

08 серпня 2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала до суду заяву про відвід судді (а.с.76-78).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено (а.с.79).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2023 року відкрито провадження у справі № 757/22900/21-ц (а.с.80).

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 757/22900/21-ц 18 жовтня 2023 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частинами першої, другої статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) зазначено, що, здійснюючи правосуддя суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Закони України не передбачають можливості розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання ним позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Вказаний правовий висновок відповідає також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

За приписами статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені приписами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У відповідності до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України).

Застосування частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі № 454/1642/16-ц(провадження № 61-1091 св 17), від 25 квітня 2019 року у справі№ 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012 св 18), від 22 квітня 2020 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-1013 св 19), від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17 (провадження № 61-14315 св 19), від 12 січня 2022 року у справі № 760/8141/19 (провадження № 61-269 св 20), від 23 листопада 2022 року у справі № 541/2569/21 (провадження № 61-7998 св 22), від 09 серпня 2023 року у справі № 454/551/22 (провадження № 61-8643св23).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Метою цієї статті є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав перед тим, як вдатися до механізму звернення до ЄСПЛ (див. mutatis mutandis рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Ukraine,заява № 30210/96, § 152)). Вирішальним для оцінки ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи забезпечує відповідний засіб, створений державою, адекватне виправлення ситуації постраждалої особи.

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці декілька критеріїв: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватися у кожному випадку залежно він певних обставин.

Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд має оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (див. mutatis mutandis рішення від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України» (Skorokhod v. Ukraine, заява № 47305/06, § 13), від 02 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine, заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 29), від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 36), від 13 листопада 2008 року у справі «Кушнаренко проти України» (Kushnarenko v. Ukraine, заява № 18010/04, § 19), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukrainе,заява № 36545/02, § 55), від 10 серпня 2006 року у справі «Кухарчук проти України» (Kukharchuk v. Ukrainе,заява № 10437/02, § 33), від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (Smirnova v. Ukraine, заява № 36655/02, § 66) та інші).

Розумність строку повинна оцінюватися через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут потрібно приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19).

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у його рішеннях, саме до компетенції національних судів належить організувати судовий розгляд так, щоб він був швидким та ефективним (див. mutatis mutandis від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 31), рішення від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 28), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 60) й інші).

Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.

При цьому, відсутність ухваленого компетентним органом рішення, яким би було встановлено факт дисциплінарного проступку в діях судді/суддів, не позбавляє особу права звернутися до суду за правилами цивільного судочинства з позовом до держави про відшкодування шкоди.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 335/10251/20 (провадження № 61-10106св22).

У законодавстві України немає спеціальних норм для звернення до суду з вимогою до держави про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду судової справи, як і немає особливих процедур для швидкого розгляду такої вимоги.

Незважаючи на означену відсутність спеціальних норм, немає підстави стверджувати, що законодавство забороняє людині звернутися до суду з таким позовом або унеможливлює таке звернення.

З огляду на вказане вище та на конституційні гарантії незалежності суддів і недопустимості впливу на них, оцінюючи підстави позову про відшкодування державою шкоди, завданої надмірною тривалістю судового провадження, суд не може оцінювати дії чи бездіяльність іншого суду з розгляду справи, на порушення гарантії розумного строку провадження в якій скаржиться позивач.

Суд повинен оцінити поведінку держави, внаслідок якої певний суд або суддя не могли розглядати справу, зокрема через неможливість сформувати склад суду (внаслідок відсутності суддів у суді, відсутності у судді повноважень для розгляду справи тощо), замінити суддю у разі його тривалої тимчасової непрацездатності, призначити справу до судового розгляду, провести судове засідання у призначений час, надмірну завантаженість науково-дослідного інституту судових експертиз, проведення в якому такої експертизи призначив суд, тощо. Таку поведінку держави суд оцінює у сукупності зі складністю справи, поведінкою сторін та інших учасників процесу, важливістю результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість.

Згідно з приписами Конституції України рішення суду і відповідно дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватися у передбаченому законом порядку, а не в інший суд першої інстанції, що одночасно порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом.

У Висновку № 3 Консультативної Ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що, за загальним принципом, судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою подання апеляційної чи касаційної скарги.

Законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи свідчать про те, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансо Плюс» про стягнення безпідставно одержаних коштів та заяву про забезпечення позову.

28 квітня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Печерського районного суду м. Києва вищевказану позовну заяву розподілено на суддю Підпалого В.В. та присвоєно єдиний унікальний номер судової справи № 757/22900/21-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, а ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року, Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2023 року відкрито провадження у справі.

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 757/22900/21-ц 18 жовтня 2023 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність та безпідставність вимог позову, оскільки позивачка не довела факту заподіяння їй моральної шкоди, протиправності дій судді Печерського районного суду м. Києва, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями судді та наслідками, зазначеними позивачкою у позові.

Встановивши, що ОСОБА_1 не підтверджено факту постановлення Печерським районним судом м. Києва незаконного судового рішення у цивільній справі № 757/22900/21-ц (частина п`ята статті 1176 ЦК України) чи іншої незаконної дії, бездіяльності суду стосовно позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Тривалість провадження у справі № 757/22900/21-ц не була надмірною та не свідчить про порушення розумних строків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суди у розглядуваній справі не уповноважені надавати оцінку діям суддів та судовим рішенням, ухваленим під час розгляду справи № 757/22900/21-ц на предмет їх законності та обґрунтованості.

За відсутності доказів постановлення Печерським районним судом м. Києва незаконних судових рішень у справі № 757/22900/21-ц, безпідставного, невиправданого затягування або невжиття заходів щодо розгляду зазначеної справи судом першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судові рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Якщо позивачка вважала, що суд допустив порушення норм права під час розгляду її справи, вона мала можливість оскаржити ухвалені у цій справі судові рішення до суду апеляційної та касаційної інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі, чим вона і скористалася.

Разом з тим посилання Міністерства юстиції України на те, що міністерство не є тим органом державної влади, який наділений повноваженнями реалізовувати від імені держави права та обов`язки у правовідносинах, які пов`язані з судовим розглядом справ та контролем за дотриманням процесуальних строків під час розгляду справ, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження 12-161гс18 (пункт 6.22); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19 (пункт 35); від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19 (пункт 33); від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19 (пункти 25-28).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Частиною 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що «згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19) зазначено, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18) вказано, що ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц та у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 334/2285/16-ц, від 10 лютого 2022 року у справі № 645/5625/18, від 02 червня 2022 року у справі № 201/9308/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19) вказано, що «згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач має намір притягнути суд-відповідача, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави;) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів). Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів). Велика Палата Верховного Суду вважає, що означений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц)».

Висновки про те, що позовна заява щодо відшкодування шкоди, пов`язаної з відправленням судочинства, пред`явлена до суду чи судді, не підлягає розгляду судом викладені також у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 308/4532/20 (провадження № 61-12891св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 201/11948/20 (провадження № 61-1660св21), від 15 грудня 2021 року у справі № 308/13574/18 (провадження № 61-9380св19), від 12 січня 2022 року у справі № 760/8141/19 (провадження № 61-269св20), від 26 квітня 2022 року у справі № 454/2468/21 (провадження № 61-20598св21), від 06 червня 2022 року у справі № 454/3130/21 (провадження № 61-898св22), від 22березня 2023 року у справі № 686/10652/21 (провадження № 61-2766св22), від 17 травня 2023 року у справі № 459/2566/21 (провадження № 61-7127св22).

Як вбачається з підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, одним з основних завдань Міністерства юстиції є забезпечення самопредставництва Міністерства юстиції як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Міністерства юстиції; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Підпунктом 54-1 пункту 3 Положення № 228 передбачено, що Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Міністерства юстиції.

Аналізуючи наведене слід дійти висновку, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду апеляційної та касаційної інстанцій у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави.

Отже, належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суд чи судді, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Незалежно від участі у справі органу, через який вона бере участь у справі, належним відповідачем у справі є саме Держава Україна.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 в якості відповідача зазначила належного відповідача - Державу Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган - Міністерство юстиції України.

Аналізуючи наведене слід дійти висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 лютого 2024 року.