ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 листопада 2024 року

м. Харків

Справа № 643/1470/23

Провадження № 22-ц/818/3173/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря судового засідання : Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору найму (оренди) житла, стягнення коштів, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 03 червня 2024 року, постановлене суддею Новіченко Н.В.

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за Договором найму жилого приміщення від 16.09.2021 року, грошову суму, яка підлягає сплаті за прострочення виконання зобов`язань з оплати орендної плати, заборгованість з оплати комунальних послуг; розірвати укладений з ОСОБА_2 договір найму жилого приміщення від 16.09.2021 року; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 03 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за період з грудня 2022 року по травень 2023 року в сумі 34000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 365 грн. 57 коп. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. наголошує, що позивач порушив усне зобов`язання щодо зменшення орендної плати з початку війни до 3000,00 грн. Проте з грудня 2022 року позивач знов змінив суму на 10500,00 грн. Наголошує, що суд не взяв до уваги, що нею було витрачено кошти у сумі 2500,00 грн на ремонт газового котла. Крім того, 30.05.2023 року у квартирі відключено світло, що унеможливило проживання в ній.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не переглядається.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що загальна сума основного боргу ОСОБА_2 за договором оренди не сплачена, сума боргу складає 34000, 00 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, на момент прийняття рішення відповідачі не надали документи, які свідчать про відсутність боргу чи дійсне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення орендної плати за період з грудня 2022 року по травень 2023 року. Позовні вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають, оскільки відповідачі самостійно виїхали з орендованого житла, і договір оренди фактично припинився.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору дарування від 07.08.2012 року, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 квартиру в АДРЕСА_2 .

16.09.2021 року між ОСОБА_1 (Наймодавець) та ОСОБА_2 (Наймач) було укладено Договір найму жилого приміщення (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого Наймодавець зобов`язується передати Наймачу у тимчасове платне користування жиле приміщення двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з п. 1.4. Договору користування приміщенням Наймач здійснює протягом строку дії цього Договору за визначену плату.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що розмір плати за користування жилим приміщенням складає 10 500, 00 грн. щомісячно.

Всі платежі здійснюються Наймачем до 20-го числа поточного місяця (п. 2.3. Договору).

Відповідно до п. 2.4. Договору при оформленні цього Договору Наймач вносить Наймодавцю грошову суму в розмірі 21 000, 00 грн., в якості завдатку виступає сума 10 500, 00 грн.

Пунктом 3.2. Договору на Наймача покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування жилим приміщенням.

24 січня 2023 року ОСОБА_1 направив відповідачам претензію (вимога про усунення порушень), в якій просив сплатити суму боргу станом на 23.01.2023 року, пеню та комунальні платежі.

Звертаючись до суду із позовом, позивач наголошував, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, орендну плату та комунальні послуги у визначені Договором строки не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість та виникли підстави для стягнення грошової суми, яка підлягає сплаті за прострочення виконання зобов`язань з оплати орендної плати на підставі п. 5.2. Договору. Крім того, у зв`язку з істотним порушенням відповідачами взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд розірвати договір та усунути перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом виселення відповідачів із квартири без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу приписів статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 1 статті 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до частини 3 статті 810 ЦК до договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла (частина 3 статті 815 ЦК).

Положеннями частин 1-3 статті 820 ЦК передбачено, що розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Частиною 1 статті 526 ЦК врегульовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи між сторонами досягнута згодо щодо усіх істотних умов договору найму.

24.02.2022 року сторони в усній формі погодили тимчасове зменшення розміру орендної плати за договором до 5000,00 грн через початок військової агресії з боку РФ.

Проте листом від 25 січня 2023 року позивач повідомив про те, що починаючи з 20.02.2023 року розмір орендної плати має визначатись відповідно до п.2.1. договору.

Відповідно до частин першої-другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

За змістом частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідачі проживали у спірній квартирі, і за період з грудня 2022 року по травень 2023 року відповідач мала сплатити орендну плату у розмірі 46500, 00 грн.: за грудень 2022 року по лютий 2023 року по 5 000, 00 грн. щомісячно, а з березня 2023 року по травень 2023 року включно по 10 500, 00 грн. щомісячно відповідно до п.2.1. Договору оренди.

Відповідачкою надано до суду банківські квитанцій за вище зазначений період сплатила 10 000, 00 грн. А також 2 500, 00 грн., яка не була врахована позивачем при визначенні остаточної суми боргу.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 з орендної плати станом на момент ухвалення рішення у даній справі складала 34 000, 00 грн

Доказів які б свідчили про іншу суму боргу, або сплату інших платежів матеріали справи не містять. Підстав для визначення іншого розміру заборгованості судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом суми сплаченої за ремонт газового котлу у розмірі 2500,00 грн спростовується наведеним судом розрахунку, де зазначена сума була вирахувана із суми боргу.

Суд першої інстанції вірно встановив, що з урахуванням фактичного користування квартирою, несвоєчасної сплати орендної плати у відповідачки утворилась заборгованість яка підлягає стягненню.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пп. «б», «в» п. 4 ч. 1ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 08 листопада 2024 року.