КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/140/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4459/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2023 року у складі судді Мерзлого Л.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 28 лютого 2015 року було укладено шлюб. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року по справі № 753/10187/18 шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбане наступне майно: квартира двокімнатна, загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана відповідачем 28 серпня 2017 року за рахунок коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується зокрема, Договором купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2017 року, посвідченого Легкою Г.І. - приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2115 та заявою позивача про надання згоди на придбання у спільну сумісну власність подружжя зазначеної квартири. Згоди щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить скасувати його та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачка не має жодного відношення до будівництва житлового будинку, який було побудовано скаржником за його власні кошти до моменту реєстрації шлюбних відносин.

Скаржник вказує, що після реалізації (продажу) особистого майна (нерухомих об`єктів) впродовж 2016-2017 років, саме ним було прийнято рішення придбати житлову квартиру в м. Ірпінь, Київської області, розміщеною за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 174 600 грн на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Легкою Г.І., зареєстрованого в реєстрі за №2115.

Посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінки долученим стороною відповідача документам та не враховано обставини, які свідчать про факт придбання квартири за його власні кошти.

Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що договір купівлі-продажу укладено 28 серпня 2017 року, а вже з вересня 2017 року (через декілька днів після придбання ним квартири), вони припинили шлюбні відносини, припинили проживання однією родиною, не вели спільного господарства, мали окремий бюджет для кожного.

Вказує, що придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Звертає увагу на те, що посилання позивача, що грошові кошти отримані в результаті укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки та заробітної плати позивача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бойкініч Р.С. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2023 року без змін.

Вказує, що супереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано доказів щодо: використання грошових коштів, отриманих внаслідок продажу 2/3 та 1/3 частки цементного складу на придбання оспорюваної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи значний проміжок часу більше ніж в один рік; використання відповідачем грошових коштів, отриманих внаслідок продажу земельної ділянки, на придбання оспорюваної квартири.

Зазначає, що під час перебування сторін у шлюбі позивач також продавала належне їй на праві особистої приватної власності рухоме та нерухоме майно і тому ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Бойкініча Р.С. в інтересах ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час якого судом повідомлявся в установленому законом порядку, від його представника - адвоката Губської К.В. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, сторони з 28.02.2015 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2018 (а.с. 12-15 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Легкою Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2115, ОСОБА_1 28.08.2017 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,2 кв.м., житловою - 33,2 кв.м.

Даний правочин вчинено зі згоди дружини покупця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 28.08.2017 (а.с. 69 т.1).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що спірне нерухоме майно було придбане подружжям під час перебування у шлюбі та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставина справи та долученим до справи доказам , виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу із позивачем, що є його процесуальним обов`язком, а квартира за адресою: АДРЕСА_2 , придбана зі згоди позивачки та є об`єктом права спільної їх сумісної власності, тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Посилання відповідача на те, що спірну квартиру було придбано за кошти, які є його особистою власністю, які отримано після відчуження протягом травня-червня 2016 року цементного складу, вартістю 189 582 грн, а у липні 2017 року - земельної ділянки, вартістю 1 404 000 грн, оцінюється апеляційним судом критично, виходячи з такого.

Так, на спростування тверджень про придбання нерухомого майна лише у власність ОСОБА_1 позивачкою до справи долучено докази відчуження й нею в указаний період належного особисто їй нерухомого майна та використання отриманих коштів на придбання спірної квартири.

Зокрема, договір купівлі-продажу від 11.03.2016 земельної ділянки, відповідно до якого належну ОСОБА_2 на праві власності земельну ділянку було відчужено за 147 000 грн (а.с. 99-102 т.1), а також у травні 2017 року за 450 000 грн - автомобіль «Фольксваген Поло» (а.с. 95, 96 т.1).

Доводи апеляційної скарги про внесення позивачкою отриманих від продажу належного їй майна коштів на банківський рахунок, відкритий за кордоном, у Іспанії, колегія суддів визнає неспроможними, остільки згідно даних долученої до справи виписки з особового рахунку убачається що даний рахунок відкрито на ім`я обох сторін по справі, а 26.09.2017 особисто ОСОБА_3 внесено 1829,52 євро, що не свідчить про істотність розміру внеску (а.с. 109-11 т.1).

Окрім цього, підлягає врахуванню факт відчуження 26.07.2017 ОСОБА_1 побудованого у період шлюбу житлового будинку, вартістю 702 000 грн розташованого по АДРЕСА_3 (а.с. 118-121 т.1) .

Указана обставина, окрім іншого, підтверджується згодою позивачки на відчуження відповідачем житлового будинку про що було складено відповідну заяву та надано приватному нотаріусу, який засвідчував договір купівлі-продажу, відповідно до якої ОСОБА_2 дала згоду на продаж ОСОБА_1 побудованого ними в період шлюбу приватного будинку та вказала, що даний правочин відповідає інтересам їх сім`ї (а.с.91 т.1).

З огляду на викладене та матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів оцінює критично долучений відповідачем до справи договір № 12/2005 від 13.10.2005 на виконання робіт та акт приймання-передачі виконаних робіт (а.с.60-64 т.1), а також пояснення допитаних судом у якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про здійснення побудови житлового будинку за власний кошт відповідачем протягом 2005-2006 років.

При цьому, апеляційний суд враховує відсутність у справі доказів на підтвердження готовності нерухомого майна в зазначений період у відсотковому співвідношенні, в той час як спірний будинок було введено в експлуатацію 12.01.2017 (а.с.118 т.1).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження№ 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

З метою спростування умов належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, відповідачем не доведено, що договір купівлі-продажу спірного майна укладено не в інтересах сім`ї, а у його власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 жовтня 2021 року у справі № 642/2667/20 (провадження № 61-8989св21).

Окрім цього, підлягає врахуванню і та обставина, що придбання спірного нерухомого майна відбулося за згодою ОСОБА_2 , яка як дружина, не заперечувала проти набуття квартири у власність подружжя (а.с. 16).

Таким чином право власності на вказане нерухоме майно доводиться належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на формальних міркуваннях.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

За таких обставин, подану по справі апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: