Справа № 749/1327/24
Номер провадження 2/749/314/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2024 р. Щорський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого-судді Чигвінцева М.С.

секретаря Михалевич М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Сновськ в порядку спрощеного позовного провадженняцивільну справу №749/1327/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з останньої заборгованість у розмірі 37932,24 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 7802,93 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 28257,85 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 404,95 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1466,51 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що 04.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №003-24755-040713, згідно умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 12000 грн. 02.06.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, згідно якого ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» набуло права вимоги стягнення за кредитним договором №003-24755-040713. Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість в сумі 37932,24 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 7802,93 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 28257,85 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 404,95 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1466,51 грн., які представник позивача і просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС». Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача 3028 грн. судового збору та витрати на професійну правову допомогу.

16.10.2024 відповідач надала до суду відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності за всіма складовими заборгованості, яку позивач просить стягнути. Вказує, що сторони погодили строк кредиту 50 місяців та визначили, що погашення кредитної заборгованості здійснюватиметься щомісячно не пізніше 4 числа кожного місяця у сумі 714, 00 грн. Як вбачається із графіку платежів, сторони визначили порядок та строки сплати заборгованості за договором, яка складається із: погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, платежів за супутні послуги - при обслуговуванні кредитної заборгованості. Згідно вказаного графіку датою останнього платежу у розмірі 667, 88 грн., з яких 246, 98 грн. погашення основної суми боргу, 2,10 грн. проценти за користування кредитом, 418, 80 грн. супутні платежі на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом, який було надано на 50 місяців. Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 04 числа кожного місяця. Починаючи з 05.09.2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 04 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (50 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2024 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Також, відповідач зазначає, що оскільки у даній справі встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, а крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Відповідач зауважує, що позивач у позовній заяві жодним чином не посилається на те, що строк позовної давності переривався з підстав, визначених ЦК України.

Відповідач також звертає увагу, що позивачем не було надано доказів того, що до нього перейшло право вимоги за спірним договором, оскільки надана позивачем копія договору № 2253/К про відступлення прав вимоги не містить відомостей про те, що до позивача перейшло право вимоги саме за спірним договором. Так як, зокрема, але не виключно, такими доказами можуть відповідний акт прийому-передачі, реєстр прав вимоги (витяг з нього), як це передбачено у п. 5 договору № 2253/К про відступлення прав вимоги, тощо, які позивачем надані не були.

Додатково відповідач зазначає, що нараховані позивачем та заявлені до стягнення суми платежів за надані супутні послуги на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості не підлягають стягненню, оскільки положення п. 2.5 заяви № 033-24755-040713, а також розділу кредитного договору «плата за обслуговування кредитної заборгованості» яким визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними відповідно до положень законодавства України, чинного на момент укладення спірного договору.

Також, відповідач посилаючись на недоведення позивачем обґрунтованості судових витрат, розумності їх розміру, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, вважаючи, що розмір гонорару, визначений позивачем та його адвокатом, є завищеним щодо відповідача, то вважає, що витрати на професійну правничу допомогу позивача підлягають зменшенню до 500 грн.

23.10.2024 через систему «Електронний суд» представником позивача було надана відповідь на відзив, в якій вважає, що доводи відповідача у відзив на позов є необґрунтованими та такими, що не свідчать про необхідність залишення позову без задоволення. ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» не погоджується із доводами відповідача про пропущення строків позовної давності з огляду на наступне.

Зобов`язання за Кредитним договором мало бути виконаним Позичальником 04.09.2017, тому загальна позовна давність, що становить 3 роки, за спливала б 04.09.2020. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України уставнолено карантин. Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 з 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було відмінено. Відтак, строк позовної давності за Кредитним договором, який за звичайних умов мав би спливати 04.09.2020, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України був продовжений до 30.06.2023, що узгоджується із правової позицією сформованою у постанові Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21.

Проте, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, із 5:30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який діє і наразі. П. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, передбачено, що перебіг позовної давності зупиняється на строк дії воєнного стану. Отже, на підставі викладеного вище, враховуючи те, що останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у межах строку позовної давності було 04.09.2020 року, беручи до уваги норми п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, Позивач звернувся до суду із Позовом 16.09.2024 в межах строку позовної давності, який спершу був продовжений до 30.06.2023, перебіг якого потім було зупинено 24.02.2022.

Також, позивач надав платіжну інструкцію від 13.09.2024 № NC-4265345 за рахунком НОМЕР_1 , згідно якої відповідачем 13.09.2024 в рахунок погашення боргу за Кредитним договором було здійснено переказ коштів у сумі 195 грн. на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС», що, як вказує позивач, свідчить про визнання Позичальником свого обов?язку з повернення коштів, отриманих на підставі договору.

Зазначає, що на підтвердження переходу права вимоги до позовної заяви було додано копію Договору про відступлення, копію витягу, копію платіжного доручення № 48 від 26.05.2020 та копію платіжного доручення № 49 від 27.05.2020, що свідчить про необґрунтованість доводів відповідача щодо відсутності доказів відступлення права вимоги за Кредитним Договором на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС».

Крім того, не погоджується з доводами відповідача про неправомірність нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки дане суперечить нормам Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи наведене, представник позивача просив задовольнити повністю позовні вимоги.

31.10.2024 відповідач надала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що з урахуванням норм законодавства та висновків Верховного Суду, за платежами, строк виконання яких сторони визначили до 12.03.2017 р., строк позовної давності закінчився та не був продовжений, тобто згідно графіку платежів за всіма вимогами у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р. (за вимогою про стягнення суми, які підлягала сплаті 04.03.2017 р. строк позовної давності закінчився 04.03.2020 р., тобто до установлення карантину). З огляду на зазначене, строк позовної давності за платежами за договором, строк позовної давності за якими сплинув, не можуть підлягати стягненню з відповідача, оскільки було заявлено про застосування позовної давності у даному спорі. Відтак, позивач не пропустив строк позовної давності тільки за вимогами про сплату платежів, які мали бути сплачені відповідачем у період з 04.04.2017 р. до 04.09.2017 р. згідно графіку платежів, тобто на загальну суму 4237, 88 грн.

Оскільки щодо вимог за платежами, які мали бути здійснені відповідачем у період з 04.07.2013 р. до 12.03.2017 р. на загальну суму 31416, 00 грн. позовна давність спливла, то і за додатковими вимогами про сплату 3 % річних позовна давність спливла, а тому вказані вимоги не можуть підлягати задоволенню, що відповідає висновкам ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12.

Що стосується наданої позивачем платіжної інструкції від 13.09.2024 р. зазначає, що надана позивачем копія платіжної інструкції подана з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 83 ЦПК України; позивач письмово не повідомляв суд що такий доказ не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; не звертався до суду з клопотанням про встановлення додаткового строку для подання вказаного доказу. З огляду на зазначене, на думку відповідача, до вказаної платіжної інструкції слід застосувати ч. 8 ст. 83 ЦПК України, тобто не прийняти такий доказ до розгляду.

Відповідач вказує, що не перебуває у будь-яких відносинах із ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» і не знає, з яких підстав від її імені вказане товариство здійснювало платіжні операції. Відповідач не вчиняла жодних дій щодо сплати боргу 13.09.2024 р. безпосередньо або через третіх осіб. Вказана платіжна інструкція в будь-якому випадку не може бути доказом переривання строку позовної давності за вимогами про сплату коштів, які мали бути сплачені з 04.07.2013 р. до 12.03.2017, оскільки за вказаними вимогами строк позовної давності вже закінчився, а тому не може бути перерваний.

Також за доводами відповідача станом на момент укладення договору 04.07.2013 положення про сплату комісії було нікчемним. Так як відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (в редакції станом на 04.07.2013 р.) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Враховуючи наведене, відповідач просить позов задовольнити частково на суму 1967,86 грн., аргументуючи суму тим, що 20940, 00 грн. комісії, на думку відповідача, стягненню не підлягає, оскільки така вимога є неправомірною в силу вимог законодавства. За всіма правомірно заявленими вимогами у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р. строк позовної давності закінчився і відповідач просить суд застосувати позовну давність до вказаних вимог.

За вирахуванням зазначених сум залишаються вимоги про погашення тіла кредиту від 04.04.2017 р. по 04.09.2024 та вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом з 04.04.2017 р. по 04.09.2024 р. Тому, враховуючи, що тільки ці вимоги за доводами відповідача заявлені правомірно та в межах строку позовної давності, то тільки за ними підлягають сплаті 3 % річних, які загалом становлять 242,78 грн.

13.11.2024 через систему «Електронний суд» представником позивача було надано заперечення (на відповідь на відзив), в якій вважає, що доводи відповідача у запереченні на відповідь на відзив є необґрунтованими та такими, що не свідчать про необхідність залишення позову без задоволення, посилаючись на підстави викладені у відповідь на відзив. Додатково вказав, що платіжна інструкція від 13.09.2024 подана в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 83 ЦПК України, є належним доказом підтвердження факту сплати відповідачем і відповідно надходження коштів на банківський рахунок позивача. Вважає доводи відповідача про неправомірність встановлення та нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості безпідставними, оскільки дане право банку передбачене законом України «Про споживче кредитування». Відтак, представник позивача просив залишити без задоволення заперечення відповідача на відповідь на відзив та задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, в своєму позові просив справу розглядати без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позов просила справу розглянути без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, 04.07.2013 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви № 003-24755-040713, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 12 000,00 грн. на строк 50 місяців зі сплатою 9,99% річних та комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався погашати кредитну заборгованість частинами не пізніше 04 числа кожного місяця шляхом зарахування суми грошових коштів в сумі 714,00 грн. у відповідності до графіку платежів на відкритий рахунок. Дана заява підписана особисто ОСОБА_1

Графіком платежів визначено дати погашення кредиту, суму платежів, їх складових частин. Останньою датою погашення кредиту є 04.09.2017.

Із заяви про надання/перерахування кредитних коштів від 04.07.2013 встановлено, що ОСОБА_1 просила здійснити надання кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору № 003-24755-040713 від 04.07.2013 у сумі 12000,00 грн шляхом їх зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , який відкритий в ПАТ «КБ «Надра».

Згідно меморіального ордеру №1 від 05.07.2013 на рахунок ОСОБА_1 на виконання умов Кредитного договору № 003-24755-040713 від 04.07.2013 було перераховано 12000 грн.

02.06.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС» укладено договір про відступлення права вимоги №2253/К, згідно п. 1 банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до: позичальників фізичних осіб, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) тощо, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку № 1 до цього Договору.

Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. За цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком в повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Сторони погодили, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору, новий кредитор сплачує банку 2 488 200 грн.

Згідно з платіжними інструкціями банку № 48 від 26.05.2020 року та № 49 від 27.05.2020 року ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС» перерахувало ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» 2 488 200 грн.

Відповідно до витягу (додаток №1 до договору 2253/К про відступлення права вимоги від 02.06. 2020 року) ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 003-24755-040713 від 04.07.2013 року у сумі 36060,78 грн., з яких: 7802,938 грн. основна сума заборгованості, 28257,85 грн.29 коп. заборгованість за нарахованими процентами по кредиту.

За доводами позивача заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становить 37932,24 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 7802,93 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 28257,85 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 404,95 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1466,51 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Враховуючи наведене, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було укладено кредитний договір № 003-24755-040713 від 04.07.2013, що також не заперечується сторонами та, що до ТОВ «Профіт Файненс» на підставі договору №2253/К про відступлення прав вимоги від 02.06.2020 перейшло право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно зі статтями 525 та 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З позовної заяви суд вбачає, що станом на дату звернення до суду, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 003-24755-040713 від 04.07.2013 становить 37932,24 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 7802,93 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 28257,85 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 404,95 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1466,51 грн.

Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що банк повністю виконав умови кредитного договору та надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 12000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує проти отримання кредиту, однак заявила вимогу про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Згідно з ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

З досліджений доказів, встановлено, що сторони не визначили окремо строк договору, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Як вбачається із наданих позивачем доказів сторони погодили строк кредиту 50 місяців.

У пункті 3.1 заяви № 003-24755-040713 сторони визначили, що погашення кредитної заборгованості здійснюватиметься щомісячно не пізніше 4 числа кожного місяця у сумі 714 грн.

Як вбачається із графіку платежів (додатку 1 до договору), сторони визначили порядок та строки сплати заборгованості за договором, яка складається із: погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, платежів за супутні послуги - при обслуговуванні кредитної заборгованості.

Згідно вказаного графіку датою останнього платежу у розмірі 667, 88 грн., з яких 246, 98 грн. погашення основної суми боргу, 2,10 грн. - проценти за користування кредитом, 418, 80 грн. - супутні платежі на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості - є 04.09.2017.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Позивач звернувся до суду з позовом 16 вересня 2024 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Згідно п. 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, якими передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ ЦК України доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набрав законної сили 02.04.2020).

Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 з 30.06.2023 на всій території України карантин було відмінено.

Відтак, строк позовної давності за Кредитним договором, який за звичайних умов мав би спливати 04.09.2020, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України був продовжений до 30.06.2023.

Проте, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, із 5:30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який діє і наразі.

П. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022, який набрав законної сили 17.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Отже, на підставі викладеного вище, враховуючи те, що останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у межах строку позовної давності було 04.09.2020 року, беручи до уваги норми п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, Позивач звернувся до суду із Позовом 16.09.2024 в межах строку позовної давності, який спершу був продовжений до 30.06.2023, перебіг якого потім було зупинено 24.02.2022.

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності).

Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.

Таким чином, якщо строк позовної давності сплив до 12.03.2020 р., то він не є таким, що автоматично продовжений.

Згідно додатку 1 до заяви № 003-24755-040713 від 04.07.2013 р., сторони обумовили строки сплати платежів за договором визначивши окремі дати у період з 04.08.2013 до 04.09.2017 р.

З огляду на вищезазначені норми законодавства та висновки Верховного Суду, за платежами, строк виконання яких сторони визначили до 12.03.2017 р., строк позовної давності закінчився та не був продовжений, тобто згідно графіку платежів за всіма вимогами у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р. (за вимогою про стягнення суми, які підлягала сплаті 04.03.2017 р. строк позовної давності закінчився 04.03.2020 р., тобто до установлення карантину).

З огляду на зазначене, строк позовної давності за платежами за договором, строк позовної давності за якими сплинув, стягненню не підлягають з відповідача, оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності у даному спорі.

Підсумовуючи наведене, позивач не пропустив строк позовної давності тільки за вимогами про сплату платежі, які мали бути сплачені відповідачем у період з 04.04.2017 р. до 04.09.2017 р. згідно графіку платежів на загальну суму 4237,88 грн.

Разом з тим, статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Оскільки щодо вимог за платежами, які мали бути здійснені відповідачем у період з 04.07.2013 р. до 12.03.2017 р. на загальну суму 31416, 00 грн. позовна давність спливла, то і за додатковими вимогами про сплату 3 % річних позовна давність спливла, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Зазначене відповідає висновкам ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12.

З приводу надання позивачем платіжної інструкції від 13.09.2024 р., суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Тобто у вказаній статті йде мова лише про строк позовної давності, який ще не завершився. Строк, який закінчився, вже не може перериватися, а тому вказана платіжна інструкція в будь-якому випадку не може бути доказом переривання строку позовної давності за вимогами про сплату коштів, які мали бути сплачені з 04.07.2013 р. до 12.03.2017, оскільки за вказаними вимогами строк позовної давності вже закінчився, а тому не може бути перерваний.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 55 Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (в редакції станом на 04.07.2013 р.) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (в редакції станом на 04.07.2013 р.) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 липня 2024 року у справі № 202/3936/16-ц.

Таким чином, станом на момент укладення договору 04.07.2013 положення про сплату комісії було нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту було передбачено Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, який набрав чинності набагато пізніше укладення спірного кредитного договору, а тому його положення та висновки Верховного Суду, на які посилається позивач, що стосуються нарахування комісії за обслуговування кредиту з урахуванням положень вказаного закону до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Як вбачається із Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Отже, оскільки положення Закону № 1734-VIII погіршують становище фізичної особи, то вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. При цьому, норми цього Закону, що покращують становище позивача не можуть бути застосовані з огляду на висновки Конституційного Суду про застосування ст. 58 Конституції України в рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999.

Отже, нараховані позивачем та заявлені до стягнення суми платежів за надані супутні послуги на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості не підлягають стягненню, оскільки положення п. 2.5 заяви № 033-24755-040713, а також розділу кредитного договору «плата за обслуговування кредитної заборгованості» яким визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними відповідно до положень законодавства України, чинного на момент укладення спірного договору.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зауважив, що якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21.

Відповідачем у запереченні на відповідь на позов наведений власний розрахунок заборгованості, який на думку суду, з урахування вищенаведених обставин, є правомірним та обґрунтованим.

Згідно графіку платежів - додатку 1 до заяви № 003-24755-040713 від 04.07.2013 р., загальна сума, яку відповідач мала б сплатити на користь банка за договором, становить 35653, 88 грн. та складається із: 12000, 00 грн. основної суми боргу по кредиту; 2713, 88 грн. процентів за користування кредитом; 20940, 00 грн. комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Як було зазначено вище, 20940 грн. комісії стягненню не підлягає, оскільки така вимога є неправомірною в силу вимог законодавства.

За всіма правомірно заявленими вимогами у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р. строк позовної давності закінчився.

За вирахуванням зазначених сум залишаються: вимоги про погашення тіла кредиту від 04.04.2017 р. - 280, 98 грн., від 04.05.2017 р. - 283, 74 грн., від 04.06.2024 р. - 285, 77 грн., від 04.07.2024 р. - 288, 42 грн., від 04.08.2024 р. - 290, 64 грн., від 04.09.2024 р. - 246, 98 грн.; вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом 04.04.2017 р. - 14,22 грн., від 04.05.2017 р. - 11, 46 грн., від 04.06.2024 р. - 9, 43 грн., від 04.07.2024 р. - 6, 78 грн., від 04.08.2024 р. - 4, 56 грн., від 04.09.2024 р. - 2,10 грн.

Оскільки, суд дійшов висновку, що тільки ці вимоги заявлені правомірно та в межах строку позовної давності, то тільки за ними підлягають сплаті 3 % річних, які загалом становлять 242,78 грн.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню з відповідача за спірним договором становить 1725,08 грн. - заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом та 242,78 грн. - 3% річних, що разом становить 1967,86 грн.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 003-24755-040713 від 04.07.2013 та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором 1967,86 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

За змістом ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно платіжної інструкції № 1388 від 01.10.2024 року позивачем було сплачено 3028 грн. судового збору.

Тому на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (5,2%) у сумі 157,09 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як зазначає позивач у позові, ним понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та детальний опис робіт буде надано протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі.

За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частина 5, 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи часткове задоволення позову та заявлення відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу до 500 грн., суд вважає за необхідне заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. задовольнити частково пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 260 грн., що складає 5,2% від розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 207, 526, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 10561 ЦК України, ст. ст. 81, 141, 259, 263,264, 265, 268, 273, 274, 275, 279-289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» (, місцезнаходження: 79037, м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 212, офіс 413) заборгованість у розмірі 1967 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят сім) грн. 86 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» (, місцезнаходження: 79037, м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 212, офіс 413) судовий збір в розмірі 157 (сто п`ятдесят сім) грн. 09 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» (, місцезнаходження: 79037, м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 212, офіс 413) витрати на правову допомогу в розмірі 260 (двісті шістдесят) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його (проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду відповідно до ст. 355 ЦПК України або через Щорський районний суд Чернігівської області відповідно до п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Суддя М.С. Чигвінцев