Справа № 214/3650/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

23 січня 2024 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді - Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Чаплиги О.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Риженка Д. О.,

представника органу опіки і піклування

Приморської районної адміністрації Одеської області Гаврилюка А. А.

розгляувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданою представником позивача: Риженком Денисом Олеговичем до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору 1: виконавчий комітет Дніпровської у місті Херсоні ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору 2: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування,

про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Риженко Д. О. звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1 у якому просить суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2009 року, який розірваний рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 травня 2020 року (справа № 766/4226/20). Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вересні 2020 року, перебуваючи за кордоном, відповідач телефоном повідомив позивача про припинення будь-яких сімейних відносин та спілкування з сином. Після повернення до України відповідач забрав свої особисті речі та переїхав жити за іншою адресою до своїх батьків, дитину не відвідує взагалі, повідомив сина про те, що у нього тепер немає батька. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 травня 2020 року (справа № 766/4226/20) з відповідача на користь позивача також стягнуто аліменти на утримання сина, заборгованість зі сплати аліментів станом на 22 лютого 2022 року становить 192000,00 грн. З огляду на вказані обставини позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, зобов`язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, надати суду письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою суду від 23 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат Риженко Д. О. заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у тексті позовної заяви.

Представник Приморської районної адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування Гаврилюк А. А. в судовому засіданні повідомив про неготовність письмового висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітнього ОСОБА_5 , посив надати час для написання висновку. У наступні судові засідання не з`явився, надавши суду письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представник виконавчого комітету Дніпровської у місті Херсоні ради у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомила, що знайома з позивачем по даній справі. Їй відомо, що батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 останні три роки не приймає участі у житті дитини, не цікавиться її навчанням, його місцезнаходження невідоме.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суду повідомив, що бачив батька останній раз більше п`яти років тому. Де батько знаходиться йому не відомо. За батьком сумує, має бажання з ним побачитись.

Відповідач ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи належним чином. До суду заяв про розгляд справи за його відсутності або клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, відзиву не подано.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, його повторну неявку у судове засідання, не подання відзиву у встановлений судом строк, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та його представника проти заочного розгляду справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 05 квітня 2022 року.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 травня 2020 року (справа № 766/4226/20), яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано, стягнуто з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 8000,00 грн. з 11.03.2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Як убачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, сума заборгованості становить 192000,00 грн., боржником аліменти сплачено у сумі 0,00 грн.

Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , наданого суду Приморською районною адміністрацією Одеської області, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської області від 14.12.2023 протокол № 19, керуючись ст. ст. 19, 164, 165СК України, Постанови КМУ від 24.09.2008 № 866, Положенням про Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 07.12.2016 № 1328-VІІ (зі змінами від 26.04.2017 № 1934- VІІ), Приморська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вирішила вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Частина 8 статті 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Положення статті 150 СК України регламентують, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, тощо.

Статтями 18, 27 «Конвенції про права дитини» (ратифікованої постановою ВР України №789-XII від 27 лютого 1991 року) встановлено, що батьки несуть загальну та однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Положення частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Крім того, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 753/2025/19) в постанові від 06 травня 2020 року, зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі N 211/559/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при вирішенні спору щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі.

Дослідивши фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, суд прийшов до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Під час повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, судом встановлено, що батько неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 , фактично самоусунулася від виховання та утримання сина, не піклується про нього, не проявляє заінтересованості до його долі, не цікавиться його навчанням, станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, матеріально не утримує, що негативно впливає на фізичний розвиток сина як складову виховання. При прийнятті рішення суд враховує, що самоусунення від виконання батьківських обов`язків позивачем здійснено в умовах воєнного стану, тобто в той період, коли неповнолітня дитина потребує посиленої уваги та захисту з боку батьків. На даний час ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично взагалі позбавлена батьківського піклування з боку батька, що негативно впливає на його емоційний стан та психічний розвиток. Вихованням та утриманням неповнолітнього займається тільки його матір.

З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків, матеріально сина не забезпечує, не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками відносно виховання та утримання сина, що підтверджується матеріалами справи, та наразі змінити поведінку відповідача у кращу сторону не виявляється можливим.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що вівдповідач по справі нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання та систематично не виконує батьківські обов`язки, не надає матеріальної домомоги на її утроимання, що в сукупністю зі мовчазною позицією відповідача, є підставою для задоволення позову. При цьому суд вважає, що у разі зміни свого ставлення до вказаного вище, відповідач у встановленому законом порядку може відновити вказаний статус шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо сина є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлена можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни ним свого ставлення відносно дитини, та поновлення у встановленому порядку батьківських прав.

З огляду на задоволення позовних вимог, сплачений судовий збір відповідно до норм ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263-265, 288, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

задовольнити позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) - повністю.

Позбавити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.).

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс рішення складено 29 січня 2024 року.

Суддя С.І. Сіденко