Провадження №2/389/109/23
Рішення

іменем України

01 лютого 2024 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Іванової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні залу суду в місті Знам`янка Кіровоградської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за договором на утримання дитини, заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини та матері дитини, часткове розірвання договору про визначення місця проживання дитини та про участь того з батьків хто буде проживати окремо у забезпеченні умов життя та утримання дитини, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини від 28.07.2021, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та її матері,

з участю: представника позивачки адвоката Єрмака О.В.,представника відповідача адвоката Стецик О.П.,

встановив:

ОСОБА_1 12.10.2022 звернулася до суду з позовом до Лучано Лучі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в липні 2019 року вона дізналася про вагітність та повідомила про це відповідача, який відреагував негативно та припинив з нею спілкування. На час народження ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини вони проживали окремо, в шлюбі не перебували, а тому запис про батька дитини - ОСОБА_3 у Книзі реєстрації народжень був проведений 10.04.2020 на підставі ч.1 ст.135 СК України. Надалі, позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту батьківства відповідача та стягнення аліментів, однак відповідач, отримавши позовну заяву, визнав своє батьківство, звернувшись до відділу РАЦС з відповідною заявою, на підставі якої до актового запису про народження були внесені відомості про відповідача як про батька дитини та видано нове свідоцтво про народження. Між сторонами 28.07.2021 укладено договір про визначення місця проживання дитини та про участь того з батьків хто буде проживати окремо у забезпеченні умов життя та утримання дитини, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 28.07.2021 за реєстровим №2674, 2675, відповідно до умов якого місце проживання дитини визначено разом з матір`ю, розмір аліментів на утримання дитини визначено в розмірі 45 000 грн щомісячно, а на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку - 15 000 грн (п.п.3, 8, 9). Пунктом 10 договору визначені способи виплати аліментів батьком за його вибором, а саме: готівкою та підтвердженням розпискою; або грошовим переказом на адресу матері та підтвердженням квитанцією відповідної установи; або шляхом перерахунку коштів на рахунок матері в банківській установі АТ «ПУМБ». Датою проведення розрахунку по аліментам сторони визначили до 21 числа поточного місяця щомісячно, з дати укладення договору. Відповідно, перший платіж з аліментів на утримання дитини та матері дитини відповідач мав сплатити 21.08.2021.

Разом з тим, в порушення умов п.п.8, 9 договору відповідач аліментні зобов`язання не виконав, чим допустив заборгованість зі сплати аліментів за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 в розмірі 585 000 грн на утримання дитини та в розмірі 195 000 на утримання матері дитини. У зв`язку з цим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому, зокрема, просила стягнути з відповідача вказаний розмір заборгованості.

Крім того, оскільки заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини виникла з вини відповідача, позивачка вважає, що вона має право на стягнення з відповідача неустойки (пені), розмір якої за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 становить 1 252 800 грн. Разом з тим, з урахуванням вимог ч.1 ст.196 СК України, позивачка просила стягнути неустойку (пеню) в розмірі 489 600 грн, що не перевищує 100% розміру заборгованості по аліментам.

Також позивачка вважає, що неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань є підставою для розірвання договору про визначення місця проживання дитини та про участь того з батьків хто буде проживати окремо у забезпеченні умов життя та утримання дитини, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини від 28.07.2021 відповідно до положень ч.2 ст.651 ЦК України, а тому просила розірвати цей договір в частині визначення порядку сплати аліментів на утримання дитини та матері дитини (п.п.8, 9, 10).

Крім того, у разі розірвання вказаного вище договору у визначеній частині, позивачка на підставі ст.84, 180, 180 СК України просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на своє, як матері дитини, утримання в розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною трирічного віку.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Зазначив, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини відповідача, оскільки згідно з довідкою з його місця роботи він щомісячно отримував заробітну плату, затримки у виплатах не було, тому саме його бездіяльність призвела до виникнення заборгованості.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що підставою для звернення до суду стало те, що відповідач не бере участі у вихованні їх спільної дитини, не цікавиться нею, порушує умови укладеного між ними договору. З початком збройної агресії Російської Федерації він виїхав з України та повністю припинив спілкування, на пропозиції побачити дитину не реагує, хоча в Україну інколи приїжджає у справах. До початку війни вони спілкувалися, дитину він бачив, купляв подарунки, також давав гроші готівкою, але суми були незначні, загалом за весь період сума становила близько 1 тис. доларів США. Жодних грошей на виконання зобов`язань, передбачених договором, він їй з вересня 2021 року не перераховував, номери своїх карток вона йому не давала, йому відомий лише її банківський рахунок, зазначений у договорі. Проте, з того часу, як вона звернулася до суду з даним позовом, відповідач щомісячно перераховує на її банківський рахунок аліменти.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що між сторонами дійсно був укладений спірний договір, однак, оскільки відповідач є нерезидентом, він не зовсім добре на час підписання договору розумів, яким чином мають виконуватися зобов`язання. Він вважав достатнім, що після укладання договору ним відкрито рахунок та йому повідомлені номери карток позивачки, на які він щомісячно перераховував грошові кошти згідно з договором, що підтверджується звітами по транзакціям з його банківського рахунку. Однак з часу звернення позивачки до суду відповідачу було роз`яснено, що він має чітко зазначати призначення платежу, після чого він почав відправляти кошти вже із зазначенням їх призначення для сплати аліментів. Проте, з урахуванням відкритих рахунків, на які регулярно переказувалися кошти, сум та періодичності, ці кошти не можуть бути нічим іншим, ніж перерахованими коштами на виконання аліментних зобов`язань згідно зі спірним договором. На момент пред`явлення даного позову у відповідача дійсно існувала невелика заборгованість, близько 50 000 грн, однак на даний час вона погашена. Оскільки жодних претензій від позивачки за весь цей період не надходило, тому відповідач вважав, що виконував свої зобов`язання належним чином, що позивачка отримувала від нього кошти на виконання договору, тому у нього не виникало питання щодо необхідності зазначення при переказі призначення платежу. Оскільки на даний час заборгованість у відповідача відсутня, тому, відповідно, його представник заперечувала проти її стягнення та нарахованої на неї пені.

Також заперечила щодо вимоги про розірвання спірного договору, оскільки обидві сторони укладали договір, сподіваючись на те, що він буде належним чином виконуватися. Розмір доходів відповідача не змінився, він працює на тій же посаді, тобто не змінилося жодних обставин, які б потягли за собою підстави для розірвання договору. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини та позивачки також заперечила, оскільки дитині вже виповнилося три роки.

Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 10.04.2020 Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено відповідний актовий запис №831, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 (виданим 28.07.2021 повторно).

Між сторонами 28.07.2021 укладено договір про визначення місця проживання дитини та про участь того з батьків хто буде проживати окремо у забезпеченні умов життя та утримання дитини, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 28.07.2021 за реєстровим №2674, 2675.

Зазначений договір укладений з метою визначення з ким буде проживати малолітня донька сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , участь у забезпеченні умов життя якої братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, про умови здійснення ним права на особисте виховання дитини, строки, розмір та порядок виплати коштів (аліментів) на утримання по досягнення нею повноліття, та строки, розмір і порядок виплати коштів (аліменти) на утримання матері дитини до досягнення дитиною 3 років (п.1 договору).

Відповідно до п.3 цього договору батьки погодили, що місцем проживання дитини буде місце проживання матері.

Згідно з п.8 договору на утримання дитини батько зобов`язується щомісяця до 21 числа поточного місяця, в якому здійснюються розрахунки, сплачувати матері грошову суму в розмірі 45 000 грн в якості аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п.9 договору на утримання матері дитини батько зобов`язується щомісяця до 21 числа поточного місяця, в якому здійснюються розрахунки, сплачувати матері грошову суму в розмірі 15 000 грн в якості аліментів на утримання матері до досягнення дитиною 3 років.

Виплата аліментів здійснюється будь-яким шляхом за вибором батька: - готівкою безпосередньо матері, що має бути підтверджено її розпискою; - грошовим переказом на адресу фактичного проживання матері, що має бути підтверджено квитанцією відповідної установи; - перерахуванням коштів на банківський рахунок матері, відкритий в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» НОМЕР_2 ; - у разі відсутності матері, закриття рахунку або її відмови від одержання аліментів, батько має право передати суму аліментів в депозит нотаріусу, що буде вважатися належним виконанням цього договору (п.10 договору).

Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається (п.12). Усі зміни та доповнення до цього договору мають юридичну силу тільки за умови їх здійснення в письмовій формі, нотаріального посвідчення та вважаються невід`ємною частиною цього договору. Таким самим шляхом цей договір може бути розірвано (п.13).

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, відповідач є громадянином Італійської Республіки, працював і на даний час продовжує працювати в Українській асоціації футболу на посаді начальника відділу забезпечення арбітражу, де отримує стабільну заробітну плату та має достатній рівень доходу, що підтверджується довідкою з місця роботи відповідача №8 від 03.05.2023.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує, що в порушення умов п.п.8, 9, 10 договору відповідач аліментні зобов`язання не виконував, жодного платежу в порядку, передбаченому цим договором, не здійснив, чим допустив заборгованість зі сплати аліментів за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 в розмірі 585 000 грн на утримання дитини та в розмірі 195 000 на утримання матері дитини (позивачки).

В свою чергу, представник відповідача наполягала, що за відповідний період відповідач сплатив аліменти на загальну суму 735 073 грн 12 коп, допустивши заборгованість в розмірі 44 926 грн 88 коп, посилаючись на звіти по транзакціях банківського рахунку, відкритого на ім`я відповідача.

Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Вказане кореспондується із ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Оскільки відповідач є громадянином Італійської Республіки, дані правовідносини також регулюються із застосуванням Закону України «Про міжнародне приватне право».

Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини та матері дитини, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вимоги чинного сімейного законодавства передбачають два порядки надання батьками утримання дитини - добровільний та примусовий. При цьому добровільне виконання батьками обов`язку утримувати дитину буває як фактичне, так і договірне.

Частинами першою та другою ст.181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Також, частиною 2 ст.91 передбачено, що жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.2, 4, 6 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.11.2019 у справі №456/1836/16-ц, встановлений ч.2 ст.189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 цього Кодексу).

Згідно з ч.1 ст.43 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що спірний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дитини та матері дитини, їх розмір, що є обов`язковими для сторін договору. Цей договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч.1 ст.525, ст.526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до зазначених вище норм та п.п.8, 9 договору відповідач зобов`язаний сплачувати щомісячно аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття в розмірі 45 000 грн, та на утримання позивачки, як матері дитини, в розмірі 15 000 грн до досягнення дитиною 3 років, до 21 числа поточного місяця будь-яким шляхом, визначеним у п.10 договору.

Проте, незважаючи на умови договору, відповідач порушує свої зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати аліментів за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 в розмірі 585 000 грн на утримання дитини та в розмірі 195 000 на утримання матері дитини (позивачки).

Доводи представника відповідача про відсутність заборгованості зі сплати аліментів у зв`язку з належним виконанням зобов`язань шляхом перерахування коштів в якості сплати аліментів на картки позивачки, судом відхиляються з огляду на наступне.

В силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (ст.6, 12, 13 ЦПК України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №757/15585/20.

Згідно зі ст.77 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на вимоги ст.89 ЦПК України, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Водночас, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а судове рішення прийматись на основі цих припущень, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними, належними та допустимими доказами.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, представник відповідача, як на доказ належного виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань в спірний період, посилалася на долучені нею до заяви про скасування заходів забезпечення позову копії звітів по транзакціях, проведених по рахунку, власником якого є відповідач (а.с.114-115, 116, 118-121, 122-125).

Зазначені документи, хоча вони і подані разом із заявою про скасування заходів забезпечення позову, суд приймає до уваги, оскільки вони є поданими в межах даної справи до завершення підготовчого провадження. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених положень вбачається, що належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які, в даному випадку, підтверджують факт перерахування відповідачем коштів на банківський рахунок позивачки, відкритий в АТ «Перший Український Міжнародний Банк» НОМЕР_2 , є відповідні банківські виписки з особового рахунку, звіти, квитанції тощо.

Відповідно до ст.9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

За положеннями ст.10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до листа ВССУ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 №24-754/0/4-13 у разі коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою.

Таким чином, до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст.79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1 глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012 визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.

Разом з тим, надані представником відповідача копії звітів по транзакціях, проведених по рахунку, власником якого є відповідач (а.с.114-115, 116, 118-121, 122-125) не можуть прийняті судом як належні докази, оскільки складені на іноземній мові, а позивачем не додано їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою.

Так, у звітах по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку на ім`я відповідача НОМЕР_3 в валюті UAH, який обслуговується у відділенні ПУМБ «РЦ в м.Київ» за періоди з 01.07.2021 до 30.09.2021 (а.с.114-115), з 01.08.2021 до 30.09.2022 (а.с.118-121), з 01.06.2021 до 06.10.2022 (а.с.122-125) інформація щодо стану рахунку та частково операцій по ньому викладена українською мовою. Проте, детальний опис проведених операцій, який містить предмет доказування, складено іноземною мовою.

Так само і виписка, яка знаходиться на а.с.116, повністю викладена іноземною мовою, її засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою представником відповідача не додано.

Відсутність перекладу на українську мову вказаних документів унеможливлює встановлення судом змісту такого документу, дії, яка вчинена, на підставі чого та на користь кого.

Особливу увагу суд звертає на положення ч.4 ст.12 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки представником відповідача не надано перекладу на державну мову документів, що викладені іноземною мовою, суд при оцінці доказів не уповноважений на здійснення самостійного перекладу поданих на іноземній мові документів та відображати такий переклад у тексті рішення. Такий переклад може бути здійснено особою, яка має відповідну кваліфікацію.

За вказаних обставин, надані представником відповідача докази є неналежними.

При цьому суд звертає увагу, що представником відповідача надані копії квитанцій цієї ж банківської установи від 22.09.2022, 22.10.2022, 21.04.2023 (а.с.117, 127, 128), які викладені українською мовою, проте суд їх до уваги не приймає, оскільки перерахунок коштів згідно з цими квитанціями зроблений у іншій період, ані ж той, за який нарахована заборгованість.

Представник відповідача протягом судового розгляду зазначала про те, що відповідач на виконання спірного договору здійснював переказ коштів на повідомлені йому номери карток позивачки, проте доказів того, що вказані номери банківських карток були прив`язані до банківського рахунку IBAN № НОМЕР_2 , визначеного у спірному договорі як такий, на який здійснюється сплата аліментів, представником відповідача суду не надано і клопотання про витребування таких доказів перед судом не заявлялося.

Жодних інших належних та допустимих доказів на обгрунтування своїх заперечень, які б підтверджували виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань в спірний період, представником відповідача не надано і таких в судовому засіданні не здобуто. Суду не надано відповідних банківських документів, які б підтверджували, що відповідач дійсно на виконання умов п.п.8, 9, 10 договору перераховував на банківський рахунок позивачки, який визначений у договорі, суму коштів, призначених як аліменти, або ж він виконував такі зобов`язання іншим шляхом, визначеним в п.10 спірного договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 у розмірі 585 000 грн та заборгованість зі сплати аліментів на утримання матері дитини за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 у розмірі 195 000 грн.

Стосовно стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, то суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 у справі №661/905/19 викладено висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

У статті 196 СК України чітко визначено, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за домовленістю між батьками.

Відсутність у спірному Договорі умови щодо стягнення пені не позбавляє позивачку щодо стягнення такої неустойки у відповідності до діючих норм законодавства, а саме ст.196 СК України. Вказана стаття не містить зауважень та не позбавляє права позивачки на стягнення неустойки за неналежне виконання зобов`язань боржника по сплаті аліментів, якщо такі умови не були внесені до договору укладеного між батьками, оскільки є способом забезпечення виконання зобов`язання з метою захисту порушених майнових інтересів дитини.

Так, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що у відповідача за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 виникла заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 585 000 грн, що є підставою для застосування до нього відповідальності за прострочення їх сплати.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача не було належними і допустимими доказами доведено факт того, що у відповідача була відсутня можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, розмір яких та порядок сплати визначено у спірному договорі від 28.07.2021, та те, що існуюча заборгованість виникла з незалежних від нього причин.

Як встановлено судом, відповідач має офіційне джерело отримання доходів в Україні, заробітну плату отримував щомісяця та в достатньому матеріальному рівні, що дає підстави вважати, що відповідач ухилявся від сплати аліментів в порядку, визначеному спірним договором, оскільки заборгованість виникла внаслідок щомісячної несплати чергових платежів по аліментам.

Доводи представника відповідача про те, що відповідач є нерезидентом, тому він на час підписання договору не зовсім розумів, яким чином мають виконуватися зобов`язання, судом відхиляються, оскільки усний переклад тексту спірного договору з української мови на італійську зроблено перекладачем, і своїм підписом відповідач підтвердив, що повністю розуміє зміст, умови та порядок його виконання.

Суд звертає увагу на те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України.

Відповідно до ст.526, 530, 610, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у встановлений строк.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №333/6020/16, який судом враховується відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Визначаючи розмір пені за порушення строків сплати аліментів, представником позивачки правильно застосовано вказане правило відповідно до ч.1 ст.196 СК України та здійснено розрахунок пені з урахуванням суми щомісячних аліментів, які мали б бути сплачені. До того ж, вказаний розрахунок представником відповідача не спростований.

Загальний розмір пені за прострочення відповідачем сплати аліментів на утримання дитини за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 складається із сум розмірів пені, обчислених за кожним місячним (періодичним) платежем, та становить 1 252 800 грн.

В той же час, відповідно до положення ч.1 ст.196 СК України розмір пені не може бути більше 100% заборгованості по аліментам.

Заявляючи вимогу про стягнення неустойки (пені) позивачкою правильно зменшено вказаний вище розмір пені та визначено її розмір в сумі 489 600 грн, що не перевищує стовідсоткового розміру заборгованості по аліментам.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за спірним договором від 28.07.2021, проте свого обов`язку не виконував без поважних на те причин, внаслідок чого з його вини виникла заборгованість зі сплати аліментів, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цих позовних вимог та стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 489 600 грн, що не перевищує 100% суми такої заборгованості.

Вирішуючи питання щодо розірвання договору про визначення місця проживання дитини та про участь того з батьків хто буде проживати окремо у забезпеченні умов життя та утримання дитини, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини від 28.07.2021 в частині визначення порядку сплати аліментів на утримання дитини та матері дитини (п.п.8, 9, 10), суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України).

Положеннями ч.1 ст.652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №912/1385/17.

Вимог щодо зміни договору позивачка не заявляла, тоді як існуюча обставина істотно впливає на умови виконання спірного договору в частині сплати аліментів.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач неналежно виконує умови спірного договору в частині аліментних зобов`язань, за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 585 000 грн та зі сплати аліментів на утримання матері дитини (позивачки) в розмірі 195 000 грн, яка виникла внаслідок систематичної несплати аліментів у строки та порядку, встановлені договором. Доказів протилежного представником відповідача не надано і судом не встановлено.

Таке порушення договору відповідачем суд вважає істотним, так як позивачка значною мірою була позбавлена можливості забезпечити свої потреби та, в першу чергу, потреби дитини відповідно до умов договору, а дитина відповідно отримати задоволення потреб для свого гармонійного розвитку.

Таким чином, оскільки внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань істотно порушені умови спірного договору в частині порядку сплати аліментів на утримання дитини та матері дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договору у визначеній частині.

Разом з тим, відповідно до ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до п.9 спірного договору на утримання матері дитини батько зобов`язувався щомісяця сплачувати грошову суму в розмірі 15 000 грн в якості аліментів на утримання матері до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 3 років.

У зв`язку з тим, що дія п.9 спірного договору та, відповідно, виконання аліментних зобов`язань з боку відповідача, закінчилися 16.03.2023, тому підстав для розірвання договору в частині порядку стягнення аліментів на утримання матері дитини суд не вбачає, оскільки таке зобов`язання на час розгляду справи в суді перестало існувати.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та її матері, суд виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України).

Відповідно до ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до її повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.3 ст.183 СК України).

При цьому, згідно зі ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно з ч.1 ст.67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Як встановлено судом, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за домовленістю між батьками проживає разом з матір`ю. Відповідач проживає окремо і внаслідок невиконання ним своїх аліментних зобов`язань судом вже вирішено питання щодо розірвання спірного договору в частині порядку сплати аліментів на утримання дитини.

При визначенні розміру аліментів суд виходить з того, що позивачка позбавлена можливості самостійно в повному обсязі забезпечувати утримання спільної дитини, відомості про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, скрутне матеріальне становище або ж на його утриманні перебувають інші утриманці, в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням аліментного обов`язку батька дитини, матеріальних потреб позивачки, пов`язаних з утриманням дитини, та можливості відповідача надавати матеріальну допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їх малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно.

Оскільки відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України, у разі якщо договір розривається у судовому порядку, то зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду законної сили, тому аліменти з відповідача, визначені судом, необхідно стягувати з часу набрання рішенням законної сили.

В свою чергу у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років необхідно відмовити, оскільки на час розгляду справи в суді малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося три роки.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, підстави скасування заходів забезпечення позову, викладені у ст.158 ЦПК України. Зокрема, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, тому вжиті ухвалою суду від 15.05.2023 у справі №369/10017/22 (провадження №2-з/389/10/23), заходи забезпечення позову відповідно до положень ч.7 ст.158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили, підстави для їх скасування на даний час відсутні.

Керуючись ст.91, 150, 180, 181, 182, 183, 189, 196 СК України, ст.3, 14, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 628, 629, 638, 651, 652, 653 ЦК України, ст.6, 9, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 141, 158, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 у розмірі 585 000 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 у розмірі 489 600 (чотириста вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заборгованість зі сплати аліментів на її, як матері дитини, утримання, за період з 22.08.2021 до 22.09.2022 у розмірі 195 000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) грн.

Договір про визначення місця проживання дитини та про участь того з батьків хто буде проживати окремо у забезпеченні умов життя та утримання дитини, а також про здійснення ним права на особисте виховання дитини, укладений 28.07.2021 між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 28.07.2021 за реєстровим №2674, 2675, - розірвати в частині визначення порядку сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (п.п.8, 10).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 13 688 (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , громадяника України.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , громадянин Італійської Республіки, посвідка на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_6 , видана органом 8011 01.02.2021, запис №437.

Повний текст рішення суду складено 09.02.2024.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області О.В. Савельєва