АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/2251/23

провадження 822/598/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.,

за участю секретаря Скулеби А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 квітня 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з незаконного володіння ідеальних часток нежитлових приміщень.

Позов мотивовано тим, що на підставі посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останній набув право власності на 42,5 (425/1000) ідеальних часток у праві спільної часткової власності на нежитлові приміщення кафе-бару та офісу, загальною площею 386,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

42,5 (425/1000) ідеальних часток у праві спільної часткової власності на нежитлові приміщення, загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 10 грудня 2004 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. в реєстрі за № 4760.

25 вересня 2018 року ОСОБА_1 з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 вересня 2018 року за № 139075828 та від 26 вересня 2018 року за № 139116106, яку отримав його представник, за адвокатським запитом та ОСОБА_4 , в листопаді 2018 року з документів, отриманих в суді, довідалися, що відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на належні їм 850/1000 ідеальних часток вищенаведених нежитлових приміщень, на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року, укладеного від їх імені та за дорученням ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що договором купівлі-продажу порушено його право власності на ідеальну частку у спільному частковому майні, оскільки станом на день його укладення його не було на території України, ні він, ні ОСОБА_4 ( ОСОБА_4) , не видавали будь-яких довіреностей та не уповноважували жодну особу на відчуження належних їм часток у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1 .

З метою відновлення свого права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 , у вересні 2018 року, а у ОСОБА_4 ( ОСОБА_4) , у листопаді 2018 року, звернулись до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача - приватні нотаріуси Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О. та ОСОБА_8 , про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо частини нежитлових приміщень, скасування права власності на частину нежитлових приміщень, визнання права власності на частину нежитлових приміщень, зобов`язання повернути в натурі частину нежитлових приміщень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачами строку позовної давності.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2023 року рішення суду першої інстанції змінено, мотивувальну частину рішення викладено в новій редакції.

Зокрема, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у позові, у зв`язку з неефективним способом захисту позивачем своїх майнових прав. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що захистити свої порушені права позивачі можуть, шляхом пред`явлення позову про витребування спірного майна, в порядку ст.388 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою про витребування на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, загальною площею 386,7 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 квітня 2024 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень (кафе-бар та офіс), загальною площею 386, 7 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спірне нерухоме майно, а саме 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, загальною площею 386,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , вибуло з володіння позивача ОСОБА_1 поза його волею, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного особою, яка не мала права її відчужувати, позивач має право на витребування вказаного майна у добросовісного набувача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем за оплатним договором купівлі-продажу, а тому спірне майно не може бути витребуване у неї на підставі 388 ЦК України.

Також посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

При цьому вказав, що позивач не довів той факт, що він не міг дізнатись про порушення свого цивільного права раніше, оскільки після 2012 року він вів спільну підприємницьку діяльність з ОСОБА_3 , здійснював будівництво кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2», контролював роботу ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_3», здійснював реконструкцію приміщень з 2008 року по 2017 рік, виготовляв технічні паспорти, проекти будівництва, часто приїздив в Україну та в силу принципу «власність зобов`язує» мав перевіряти відповідні державні реєстри речових прав та прав власності на нерухоме майно, та, в такий спосіб, міг отримати інформацію та знати про стан своїх майнових прав, однак не зробив цього.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежитлових приміщень кафе-бару та офісу, загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В., за реєстровим №4759, №4758, право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 грудня 2012 року, за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36706767 від 13 грудня 2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації.

Також 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежитлових приміщень кафе-бару та офісу, загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В., за реєстровим №4761, №4760, право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 грудня 2012 року, за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36707191від 13 грудня 2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації.

Встановлено, що 01 січня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (орендодавці) та ОСОБА_9 (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

19 грудня 2012 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень (кафе-бар та офіс), що знаходяться в АДРЕСА_1 . Даний договір підписаний ОСОБА_3 , на підставі довіреностей від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О..

У довіреності, виданій 06 грудня 2012 року від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , за реєстровим №2368, №2369, зазначено певний обсяг повноважень, в тому числі на укладання договору купівлі-продажу стосовно належних йому часток нежилого приміщення під АДРЕСА_1 . Довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій №2366, №2367 видана на ім`я ОСОБА_3 від ОСОБА_1 06 грудня 2012 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, наявна в повному витязі з Єдиного реєстру довіреностей; довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій №2368, №2369, видана на ім`я ОСОБА_3 від ОСОБА_4 06 грудня 2012 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, наявна в повному витязі з Єдиного реєстру довіреностей.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на придбане 19 грудня 2012 року нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, серія та номер: ВТВ№017477, що підтверджується наявною у справі інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З висновку експерта Українського НДІ спеціальної техніки та судових експертиз СБУ за результатами проведення почеркознавчої експертизи №252/1 від 23 липня 2019 року вбачається, що підпис в графі «Підпис ОСОБА_1» у довіреності від 06 грудня 2012 року, що видана громадянином Великобританії ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчена в м.Чернівці приватним нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстрована в реєстрі № 2366 та № 2367, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з ретельним наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1».

З висновку експерта за результатами проведення первинної судово- почеркознавчої експертизи №386-К від 26 березня 2020 року вбачається, що підпис в графі «Підпис ОСОБА_1» у довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 06 грудня 2012 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

З висновку експерта за результатами проведення повторної судово- почеркознавчої експертизи №6613 від 24 листопада 2020 року (справа № 727/10229/18 Т.4 а.с.8-15) вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований після слова: «Підпис», перед словом «ОСОБА_1» на зворотній стороні довіреності, укладеної в м. Чернівці Чернівецької області від імені громадянина Великобританії ОСОБА_1 , 06 грудня 2012 року посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованої в реєстрі за №№ 2366,2367, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо порушеного права позивача

Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежилих приміщень кафе-бару та офісу, загальною площею 386,7 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В., за реєстровим №4759, №4758, право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 грудня 2012 року, за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36706767 від 13 грудня 2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації.

В подальшому, ОСОБА_3 , на підставі довіреності від 06 грудня 2012 року, виданій від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , за реєстровим №2368, №2369, та довіреності, виданій від 06 грудня 2012 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , номер в реєстрі нотаріальних дій №2366, №2367, що посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, 13 грудня 2012 року здійснила в органах бюро технічної інвентаризації реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на їх частки у нерухомому майні по АДРЕСА_1 .

Діючи, як представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на підставі вказаних довіреностей, 19 грудня 2012 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежилих приміщень, посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., за змістом якого вбачалось, що ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за довіреністю від 06 грудня 2012 року, відчужила ОСОБА_2 850/1000 ідеальних часток нежилих приміщень (кафе-бар та офіс), загальною площею 386,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0302 га (кадастровий номер :02:001:0006).

Вказані обставини встановленні рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача - приватні нотаріуси Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О. та ОСОБА_8 , про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо частини нежитлових приміщень, скасування права власності на частину нежитлових приміщень, визнання права власності на частину нежитлових приміщень, зобов`язання повернути в натурі частину нежитлових приміщень, яким у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2023 року рішення суду першої інстанції змінено, мотивувальну частину рішення викладено в новій редакції.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, що не видавав та не підписував довіреність на ім`я ОСОБА_3 від 06 грудня 2012 року, а тому ОСОБА_3 не мала повноважень від імені ОСОБА_1 укладати договір купівлі-продажу належного йому майна, про існування вказаної довіреності не знав, наміру відчужувати належну йому частку у спірному майні не мав.

Судом встановлено, що довіреність посвідчена 06 грудня 2012 року, видана від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , не підписувалась ОСОБА_1 , тому не відповідала внутрішній волі на вчинення цього правочину (на видачу такої довіреності), що свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення такого правочину, та такий правочини будь-якої юридичної сили не має.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, провадження № 12-88гс19).

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З висновку експерта Українського НДІ спеціальної техніки та судових експертиз СБУ за результатами проведення почеркознавчої експертизи №252/1 від 23 липня 2019 року вбачається, що підпис в графі «Підпис ОСОБА_1» у довіреності від 06 грудня 2012 року, що видана громадянином Великобританії ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчена в м.Чернівці приватним нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстрована в реєстрі № 2366 та № 2367, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з ретельним наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1».

З висновку експерта за результатами проведення первинної судово- почеркознавчої експертизи №386-К від 26 березня 2020 року вбачається, що підпис в графі «Підпис ОСОБА_1» у довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 06 грудня 2012 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

З висновку експерта за результатами проведення повторної судово- почеркознавчої експертизи №6613 від 24 листопада 2020 року (справа № 727/10229/18 Т.4 а.с.8-15) вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , розташований після слова: «Підпис», перед словом «ОСОБА_1» на зворотній стороні довіреності, укладеної в м. Чернівці Чернівецької області від імені громадянина Великобританії ОСОБА_1 , 06 грудня 2012 року посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованої в реєстрі за №№ 2366,2367, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів.

Отже, в результаті видачі довіреності та укладення договору купівлі - продажу було порушено право власності ОСОБА_1 на 425/1000 ідеальної частки нежитлових приміщень, загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 .

Щодо обрання позивачем неефективного способу захисту

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі № 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі № 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 161/2552/21 (провадження № 61-120 св23).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 , діючи, як представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на підставі довіреностей від 06 грудня 2012 року, 19 грудня 2012 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень (кафе-бар та офіс), загальною площею 386,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,0302 га (кадастровий номер :02:001:0006), посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 425/1000 ідеальних часток спірних нежитлових приміщень, які знаходяться за вищевказаною адресою.

Отже, ОСОБА_2 набула права власності на 425/1000 ідеальних часток спірних нежитлових приміщень, на підставі вищевказаного договору купівлі - продажу, укладеного між позивачем та відповідачем.

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту, шляхом витребування з незаконного володіння ідеальних часток нежитлових приміщень є неефективним, оскільки між сторонами мають місце договірні відносини, а не відносини речово-правового характеру.

Враховуючи характер правовідносин, які склалися між сторонами, належним та ефективним способом захисту порушеного права власності позивача є визнання недійсним довіреності від 06 грудня 2012 року, виданої на ім`я ОСОБА_3 , як одностороннього правочину та договору купівлі - продажу від 19 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо передачі у власність ОСОБА_2 425/1000 ідеальних часток в спірному нежитловому приміщенні.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу судового захисту.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішення зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 01 серпня 2023 року, в порядку забезпечення позову, заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з відчуження 425/1000 ідеальної частки нежитлових приміщень, загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 та заборонено здійснювати будь- які реєстраційні дії стосовно вказаного майна.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування з незаконного володіння ідеальних часток нежитлових приміщень, а тому заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 01 серпня 2023 року, підлягають скасуванню.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.

За подання апеляційної скарги апелянт сплатив 20130 гривень, що підтверджується квитанцією.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 20130 гривень, в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 квітня 2024 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування з незаконного володіння ідеальних часток нежитлових приміщень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20130 гривень, в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 01 серпня 2023 року щодо заборони ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з відчуження 425/1000 ідеальної частки нежитлових приміщень, загальною площею 386,7 кв.м по АДРЕСА_1 та заборони здійснення будь- яких реєстраційних дій стосовно вказаного майна.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 30 липня 2024 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіна

О.О. Одинак