ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 листопада 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12969/23

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1377/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,-

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог від 16.05.2024, просив стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості у розмірі 305 787,50 доларів США, з них:

- за розпискою від 25.01.2021 - 248 712,32 доларів США, з яких:

10 000 доларів США - основана сума бору;

2 712,32 доларів США - 12% річних;

236 000 доларів США - 20% пені за 118 тижнів прострочення;

- за розпискою від 17.02.2021 - 20 085,61 доларів США, з яких:

15 000 доларів США - основна сума боргу;

4 068,49 доларів США - 12% річних;

1 017,12 доларів США - 3% комісії за недотримання умов договору;

- за розпискою від 03.08.2021 - 36 989,58 доларів США, з яких:

24 000 доларів США - основна сума боргу;

6 509,58 доларів США - 12% річних;

6 480 доларів США - 1% пені.

Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму в розмірі 13 420 грн у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за письмовими розписками від 25 січня 2021 року, 17 лютого 2021 року, 03 серпня 2021 року ОСОБА_2 отримав у борг особисто від ОСОБА_1 під 12% річних відповідно:

- 10 000 доларів США із строком повернення до 25 січня 2022 року, у разі недотримання зобов`язання зобов`язався виплатити пеню у розмірі 20% від позиченої суми за кожний тиждень прострочення виплати;

- 15 000 доларів США з останнім днем сплати позики 25 січня 2022 року, за недотримання умов договору сторони обумовили комісію в розмірі 3% річних;

- 24 000 доларів США із зобов`язанням повернути отримані кошти до 31 січня 2022 року, у разі несвоєчасного виконання зобов`язання сторони обумовили пеню в розмірі 1% за кожен місяць прострочення.

Зазначав, що у зв`язку із невиконанням відповідачем боргових зобов`язань у квітні 2023 року ним направлялись останньому претензії, які отримані, але залишилась без реагування.

Оскільки ОСОБА_2 не виконані зобов`язання за розписками вважав ефективним способом захисту звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.08.2024 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговими розписками задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за борговою розпискою від 25.01.2021 у сумі 22 712,32 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за борговою розпискою від 17.02.2021 у сумі 20 085,61 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за борговою розпискою від 03.08.2021 у сумі 36 965,92 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 489,20 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачем частинами повертались грошові кошти позивачу, проте незважаючи на це позивач зловживаючи довірою відповідача та оголошеним в Україні воєнним станом, виїхав за її межі та не повернув боргові розписки, вирішив повторно стягнути кошти. Підтвердженням повернення ним коштів є банківські чеки, оскільки кошти перераховувались на банківські карти ОСОБА_1 через банківські установи, термінали.

Указує, що ним подано до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області заяву про вчинення ОСОБА_1 ряду злочинів стосовно нього, відповідно дані відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення районного суду залишити в силі, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на обґрунтованість оскаржуваного рішення, ухвалення його з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції надав вичерпну оцінку доказам, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог.

Указує, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на норми матеріального та процесуального права, які не враховані судом першої інстанції, а також на норми процесуального права, які судом порушено при розгляді справи та які докази не враховані при вирішенні спору.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Замури Л.П., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити в силі рішення районного суду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлений строк кошти за борговими розписками не повернув, не надав доказів, які б свідчили про виконання умов договору щодо повернення ним коштів в добровільному порядку. Уважав, що позовні вимоги позивача про стягнення коштів за борговими розписками від 25.01.2021, 17.02.2021, 03.08.2021 підлягають частковому задоволенню у визначеному ним розмірі (за виключенням розміру пені та розміру процентів за борговою розпискою від 03.08.2021) - 79 763,85 доларів США.

Однак повністю погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може через неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що за розпискою від 25.01.2021 ОСОБА_2 одержав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США для поповнення обігових коштів, від відсоткову ставку 12% річних та зобов`язався повернути отримані гроші в повному обсязі своєчасно до 25.01.2022. У разі недотримання вказаного зобов`язався виплатити пеню в розмірі 20% від запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати (а.с. 57).

За розпискою від 17.02.2021 ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 (позикодавця) кошти в розмірі 15 000 доларів США для відкриття торгового приміщення з торгівлі квітами в м. Одеса. Кошти зобов`язався повернути до 25.01.2022 з відсотком 12% річних. Виплату планував здійснювати щоквартально до 25 числа кожного кварталу рівними частинами. У зв`язку з тим, що сума коштів велика, в якості забезпечення за цією розпискою залишив автомобіль марки Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить його сім`ї та буде переданий у власність позикодавцю у випадку затримки платежу більше ніж на 21 день з моменту планового внесення платежу. Сторонами установлена додаткова комісія за недотримання умов договору в розмірі 3% річних (а.с. 58).

За розпискою від 03.08.2021 ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 24 000 доларів США для купівлі транспортного засобу. Зобов`язався даний транспортний засіб зареєструвати на ОСОБА_1 . Кошти зобов`язався повернути з відсотковою ставкою 12% річних до 31.01.2022.У разі недотримання вказаного зобов`язався виплатити пеню в розмірі 1% за кожний місяць прострочення зобов`язання (а.с. 61).

02.04.2023 та 03.04.2023 у зв`язку з неповерненням відповідачем боргу за розписками від 25.01.2021, 17.02.2021, 03.08.2021 на адресу останнього позивачем направлялись претензії про повернення заборгованості (а.с. 23-28), які отримані відповідачем (а.с. 29-30).

Наразі заборгованість за даним договором позики відповідачем не повернута.

18.04.2024 ОСОБА_2 звертався до Чернігівської окружної прокуратури із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, в якій просив внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості стосовно вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій щодо нього, а також за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, який на праві приватної власності належав його покійному батьку, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України (а.с. 81-82).

У матеріалах справи містяться скриншоти особистої переписки ОСОБА_2 із ОСОБА_1 в інтернет застосунку та онлайн заявки і звіти про обмін коштів (а.с. 83-105).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Суд першої інстанції правильно констатував, що оригінали боргових розписок, додані позивачем до матеріалів справи, свідчать про те, що боргові зобов`язання відповідача перед позивачем не виконані і позики не повернуті.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У справі, що переглядається, сторони погодили умови, за якими позичальник зобов`язався:

- за розпискою від 25.01.2021 повернути отримані грошові кошти в сумі 10 000 доларів США до 25.01.2022, зі сплатою 12% річних;

- за розпискою від 17.02.2021 повернути отримані грошові кошти в сумі 15 000 доларів США до 25.01.2022, зі сплатою 12% річних;

- за розпискою від 03.08.2021 повернути отримані грошові кошти в сумі 24 000 доларів США, зі сплатою 12% річних.

Проаналізувавши вищенаведені норми, вивчивши обставини даної справи за наявності боргових документів у позивача, аналіз змісту яких дає підстави стверджувати про наявність у відповідача перед позивачем боргу, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про зобов`язання боржника виконати обов`язок перед позивачем з повернення фактично отриманих коштів зі сплатою 12% річних.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість у загальній сумі 62 283,18 доларів США, з яких:

- за розпискою від 25 січня 2021 року у сумі 12 718,90 доларів США, з яких сума основного боргу - 10 000 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 2 718,90 доларів США;

- за розпискою від 17 лютого 2021 року у сумі 19 078,36 доларів США, з яких сума основного боргу - 15 000 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 4 078,36 доларів США;

- за розпискою від 03 серпня 2021 року у сумі 30 485,92 доларів США, з яких сума основного боргу - 24 000 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 6 485,92 доларів США.

Однак районний суд припустився помилки стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за розписками від 25 січня 2021 року та від 03 серпня 2021 року, а також комісію за розпискою від 17 лютого 2021 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18).

Пунктами 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що:

- у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення;

- у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» установлено з 12.03.2020 до 03.04.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином карантин тривав з 12.03.2020 по 30.06.2023.

Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в України неодноразово продовжувався, наразі він триває.

Тлумачення пунктів 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить про те, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань.

Така особливість проявляється:

- у періоді існування особливих правових наслідків. Такими є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, а також період воєнного стану, запроваджений Указом Президента України та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

- у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

- у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункти 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

У цій справі ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь:

- за розпискою від 25 січня 2021 року пеню у розмірі 20% від запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати 118 тижнів, за період з 26.01.2022 по 01.05.2024, у розмірі 236 000,00 доларів США;

- за розпискою від 17 лютого 2021 року комісію за недотримання умов договору 3% від запозиченої суми за кожен день прострочення виплати за 825 днів прострочення з 26.01.2022 по 01.05.2024 у розмірі 1 017,12 доларів США;

- за розпискою від 03 серпня 2021 року пеню у розмірі 1% за весь час виникнення заборгованості від запозиченої суми за кожен місяць прострочення за період з 31.01.2022 по 01.05.2024, у розмірі 6 480,00 доларів США.

Тобто позивач (позикодавець) просив стягнути з відповідача (позичальника) пеню та комісію за час прострочення повернення позики під час карантину, встановленого постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, та у період воєнного стану, запровадженого Указом Президента України.

Суд першої інстанції визнав зазначену заборгованість, лише у порядку ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені, визначений за розпискою від 25 січня 2021 року в сумі 236 000,00 доларів США, до суми заборгованості 10 000 доларів США.

Однак районний суд не врахував, що законодавець на рівні акту цивільного законодавства (пункти 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню), такий обов`язок припиняється без його виконання, та протиправно визнав за відповідачем заборгованість за пенею та комісією, яку позивач нарахував за період з 26.01.2022 по 01.05.2024, тобто під час дії карантину та воєнного стану на всій території України.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь за розпискою від 25 січня 2021 року суми пені, за розпискою від 17 лютого 2021 року суми комісії, за розпискою від 03 серпня 2021 року суми пені не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим оскаржуване рішення Деснянського районного суду м. Чернігова в частині вирішення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню із відмовою в їх задоволенні.

Колегія суддів не бере до уваги доводи заявника, які зводяться до незгоди з рішенням районного суду та не спростовують його висновків, оцінюючи у сукупності встановлені матеріали справи, відповідач умов договору не виконав, кошти позивачу не повернув, не оспорив в установленому законом порядку боргові розписки та не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання розписок недійсними.

Посилання відповідача на те, що ним частинами повертались грошові кошти позивачу не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а те, що позивач не повернув відповідачу боргові розписки підтверджує наявність в ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_1 , що відповідає положеннями статті 545 ЦК України. Доводи відповідача про те, що підтвердженням повернення ним коштів є банківські чеки є голослівними, оскільки матеріали справи таких не містять.

Звернення ОСОБА_2 до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області із заявою про вчинення ОСОБА_1 ряду злочинів стосовно нього, із внесенням таких відомостей до ЄРДР, у розумінні ст. 77 ЦПК України не є належним доказом підтвердження відсутності боргових зобов`язань.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009, в якому зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу та підстав для їх стягнення.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №757/29103/20-ц зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів ОСОБА_1 в Деснянському районному суді м. Чернігова здійснювала адвокат Замура Л.П. згідно із ордером про надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1061184, виданим 30.08.2023 на підставі договору про надання правової допомоги №177 від 14.02.2023 (а.с. 14).

Відповідно до п. 1.1. договору №177 про надання правової допомоги від 14.02.2023, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та Замурою Л.П. (адвокат), предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Обов`язки адвоката визначені у п. 2.1. договору:

- адвокат зобов`язується надавати правову допомогу, в тому числі за окремими дорученнями клієнта;

- адвокат зобов`язується представляти права і законні інтереси клієнта перед фізичними, юридичними особами в органах нотаріату, органах Державної виконавчої служби, комунальної власності, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, у банківських установах будь-якої форми власності, а також у судах України загальної юрисдикції та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма процесуальними правами як представника позивача, відповідача, третьої особи, які передбачені ЦПК України, ГПК України, КАС України, КУпАП, КПК України, та відповідно до інших законів;

- адвокат зобов`язується надавати правову допомогу клієнту у кримінальних справах, які могли б бути пов`язані з клієнтом, незалежно від його процесуального статусу в них (потерпілий, затриманий, підозрюваний, обвинувачений, підсудний свідок).

Згідно з п. 4.2. договору гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього договору (а.с. 16).

У позовній заяві повідомлялось, що позивач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 17 000 грн, попередній розрахунок витрат складається з консультації, підготовки та направлення претензій, підготовки та подання позовної заяви, а також з однієї участі в судовому засіданні. Остаточний розрахунок буде подано під час слухання справи по суті.

30.07.2024 адвокат Замура Л.П. звернулась до районного суду з заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмір 41 000 грн, а також судовий збір у розмірі 13 420 грн (а.с. 159-160). До заяви на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката додано:

- акт-розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 26.07.2024 (а.с. 161);

- платіжні інструкції - від 22.02.2023 на суму 5 000 грн, від 14.04.2023 на суму 3 000 грн, від 27.04.2023 на суму 5 000 грн, від 21.05.2023 на суму 5 000 грн, від 26.06.2023 на суму 5 000 грн, від 20.07.2023 на суму 5 000 грн, від 23.08.2023 на суму 5 000 грн, 18.09.2023 на суму 5 000 грн, від 02.11.2023 на суму 2 000 грн, 26.02.2024 на суму від 1 250 грн, всього на загальну суму 41 250 грн (а.с. 162-171).

Акт-розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 26.07.2024 складено ОСОБА_1 (клієнт) та Замурою Л.П. (адвокат) як остаточний розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, у відповідності до проведених оплат клієнтом по справі №750/12969/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками.

Сторони підтвердили, що адвокатом клієнту була надана у повному обсязі правнича допомога за договором №177 від 14.02.2023, дія якого продовжена на рік до 31.12.2024, вартість об`єму наданих послуг складається з:

- консультація порядку виконання боргових розписок з вивченням наданих документів - 2 000 грн;

- огляд судової практики - 5 000 грн;

- написання позовної заяви - 10 000 грн;

- представлення інтересів у суді першої інстанції + участь у кожному судовому засіданні з розрахунку 10 000 грн + 2 000 грн за кожний вихід до суду - 10 000 грн, 14 000 грн.Усього на загальну суму 41 000 грн.

Матеріали справи не містять додаткової угоди до договору №177 про надання правової допомоги від 14.02.2023, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та Замурою Л.П. , як то передбачено п. 4.2. договору, згідно якого гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Акт-розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 24.07.2024 є юридичним документом, що відображає стан розрахунків між ОСОБА_1 (клієнт) та Замурою Л.П. (адвокат) та складений як підсумковий документ сплачених клієнтом адвокату коштів.

За відсутності додаткової угоди, якою за погодженням між сторонами мав бути визначений розмір адвокатського гонорару, суд позбавлений можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо його розміру.

Саме по собі підписання акту про надані послуги за відсутності договору, в якому обумовлений розмір та/або порядок обчислення адвокатського гонорару, не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру такого гонорару (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 01.12.2021 у справі № 910/14598/20).

Додаткова постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року у справі № 915/517/21 містить висновок, що «відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Оскільки матеріали справи не містять додаткової угоди до договору №177 про надання правової допомоги від 14.02.2023, апеляційний суд доходить висновку, що стороною позивача не підтверджено належними доказами (яким у цьому випадку є додаткова угода) вартість наданих їй послуг, перелік яких зазначено в акті; розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу адвоката не є доведеним.

З огляду на викладене, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на суму 62 283,18 доларів США, що становить 20,4% (62 283,18 доларів США х 100% / 305 787,50 доларів США) від оскаржуваної суми боргу, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 737,68 грн (13 420 грн х 20,4% / 100%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Районним судом стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість на загальну суму 79 763,85 доларів США, апеляційним судом визначена до стягнення заборгованість у загальній сумі 62 283,18 доларів США.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, що становить 21,92% (100% - (62 283,18 доларів США х 100% / 79 763,85 доларів США)) від оскаржуваної суми боргу, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4 412,50 грн (20 130 грн х 21,92% / 100%) судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 02 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення за розпискою від 25 січня 2021 року суми пені, за розпискою від 17 лютого 2021 року суми комісії, за розпискою від 03 серпня 2021 року суми пені - скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість у загальній сумі 62 283,18 доларів США, з яких:

- за розпискою від 25 січня 2021 року у сумі 12 718,90 доларів США, з яких сума основного боргу - 10 000 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 2 718,90 доларів США;

- за розпискою від 17 лютого 2021 року у сумі 19 078,36 доларів США, з яких сума основного боргу - 15 000 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 4 078,36 доларів США;

- за розпискою від 03 серпня 2021 року у сумі 30 485,92 доларів США, з яких сума основного боргу - 24 000 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 6 485,92 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 737,68 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції».

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 02 серпня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - скасувати.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 412,50 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко