Справа № 199/7157/23
(2/199/338/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

13.09.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Власенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він на підставі договору №GL48N718070_I_3 про відступлено прав вимоги від 17 липня 2020 року є правонаступником первісного кредитора ПАТ КБ «Надра», між яким та відповідачем ОСОБА_2 17 червня 2008 року було укладено кредитний договір №443575/ФЛ, виконання було забезпечено порукою відповідача ОСОБА_3 на підставі договору поруки від 17 червня 2008 року. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2014 року по цивільній справі №199/12130/13-ц, яке набрало законної сили 07 березня 2014 року, вирішено стягнути з солідарно із вказаних відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальному розмірі 761421,97 гривень. Посилаючись на те, що на момент звернення до суду із даним позовом зазначене рішення суду не виконано боржниками, позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховано за період з 31 серпня 2020 року по 31 серпня 2023 року інфляційні втрати 382373,18 гривень та 3% річних в розмірі 68569,53 гривень, які сторона позивача і просить стягнути з відповідачів солідарно.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Солонянського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області матеріали позовної заяви передано на розгляд до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість, просила застосувати строки позовної давності, вказала на недоведеність правомірності відступлення прав вимоги банком позивачу. Від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що банком було втрачено право на примусе виконання заочного рішення суду через пропуск строків пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови судом у його поновленні, відступлення прав вимоги банком позивачу відбулось в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», використання позивачем позасудового порядку стягнення кредитної заборгованості за виконавчим написом при наявності заочного рішення про стягнення такого боргу, кредит отримувався в іноземній валюті, що унеможливлює стягнення інфляційних втрат, а також унеможливлює нарахування 3% річних у гривні. Також представник відповідача послалась на задавненість, натуральність основного зобов`язання, а отже і неможливість нарахування та стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних.

Представником позивача подано суду додаткові письмові пояснення, в яких останній вказав та долучив до пояснень докази дійсності відступлення прав вимоги за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року від первісного кредитора ПАТ КБ «Надра» на користь позивача.

У своїх письмових поясненнях представник відповідача ОСОБА_2 знову просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на недоведеність належними доказами заявленого позивачем переходу до нього прав вимог за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року від ПАТ КБ «Надра», не повідомлення відповідача ОСОБА_2 про заміну кредитора у зобов`язанні. Послалась представник відповідача і на неможливість стягнення нарахованих на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат без стягнення основного боргу, оскільки це позбавить відповідача заявити про застосування строків позовної давності. Також представник знову наголосила на неможливість нарахування інфляційних втрат на заборгованість в іноземній валюті, вказала на задавненість вимоги, неможливість стягнення 3% річних та інфляційних витрат без стягнення задавненого основного зобов`язання. Крім того, представник відповідача заперечувала можливість стягнення витрат на професійну правничу допомогу через неподання позивачем суду розрахунку таких витрат.

Представник позивача у наступних додаткових поясненнях наполягав на відступленні ПАТ КБ «Надра» позивачу прав вимог за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року, оформленні такого відступлення прав вимог у відповідності до вимог закону за наслідками електронного аукціону від 22 травня 2020 року, в ході якого позивачем було придбано відповідний лот, серед яких було і право вимоги до відповідачів. Послався представник позивача і на підтвердження правомірності відступлення низкою ухвал судів, а також підтвердження сплати позивачем коштів за лот листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, платіжним дорученням та протоколом. Крім того, представник позивача послався на хибність тверджень сторони відповідача про поширення норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини, зазначення як в тексті позову, так і в заочному рішенні суду від 24 лютого 2014 року по цивільній справі №199/12130/13-ц про стягнення боргу саме у гривні, що дає право позивачу нараховувати і інфляційні втрати на підставі ст.625 ЦК України. Заперечив представник позивач і натуральність зобов`язання відповідачів про виплату кредитної заборгованості, оскільки наявне заочне рішення суду від 24 лютого 2014 року по цивільній справі №199/12130/13-ц, яким таку заборгованість вирішено стягнути.

Представник відповідача у своїх чергових письмових поясненнях фактично повторила свої заперечення щодо позовних вимог, викладені у відзиві та попередніх письмових поясненнях, вказала на неправомірність нарахувань позивача на підставі ст.625 ЦК України в період воєнного стану.

Інші учасники розгляду справи в судове засіданні не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись.

За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 17 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено кредитний договір №443575/ФЛ, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 58948,4 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 17 червня 2008 року, укладеним між позичальником та ОСОБА_4 про придбання позичальником у власність нерухомого майна (будинку) за адресою АДРЕСА_1 . Позичальник, в свою чергу, зобов`язалась повернути такий кредит до 12 червня 2028 року щомісячними платежами в розмірі 761,7 доларів США до 10 числа поточного місяця, сплативши за користування кредитом 14,49% на місяць на залишок заборгованості, а також комісію в розмірі 3,6% від суми виданих коштів та інші обов`язкові платежі. Також умовами кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальник щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій позичальник зобов`язалась сплатити кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Крім того, положеннями кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником його зобов`язань за кредитним договором, окрім обов`язку зі сплати мінімально необхідного платежу, позичальник зобов`язалась сплатити кредитодавцю штраф в розмірі 10% від суми кредиту за кожен випадок. Окрім того, умовами кредитного договору також передбачено право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у визначені договором терміни. Викладені обставини підтверджуються копією відповідного кредитного договору.

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_2 , як позичальником, вищевказаних взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між ВАТ КБ «Надра», як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_3 , як поручителем, 17 червня 2008 року укладено договір поруки. За умовами такого договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_2 за невиконання останньою взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року. Умовами договору поруки строк дії поруки не передбачений. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору поруки.

Судом також встановлено, що умовами кредитного договору №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року, окрім поруки, ще одним видом забезпечення виконання позичальником її кредитних зобов`язань передбачено передання в іпотеку за договором кредитодавцю належного позичальнику нерухомого майна домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (п.2.1 кредитного договору).

У липні 2013 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року станом на 21 червня 2013 року в загальному розмірі 761421,97 гривень, тобто в достроковому порядку. За наслідками розгляду по суті вказаного позову Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська 24 лютого 2014 року ухвалив заочне рішення у цивільній справі №199/12130/13-ц (провадження №2/199/631/14), яким позовні вимоги задовольнив в повному обсязі, вирішивши стягнути солідарно з на користь позивача ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року, яка виникла станом на 21 червня 2013 року та складається з наступного: заборгованість за кредитом 58 278,21 доларів США, що в еквівалентні складає 465817,73 гривень, заборгованість по відсоткам 27271,27 доларів США, що в еквівалентні складає 217979,26 гривень, пеня 3816,78 доларів США, що в еквівалентні складає 30507,52 гривень, штрафи 5894,84 доларів США, що в еквіваленті складає 47117,46 гривень, а всього 761421,97 гривень. Тобто заборгованість за кредитним договором за вибором кредитодавця було стягнуто рішення суду саме в гривні. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного заочного рішення суду, яке набрало законної сили 07 березня 2014 року, копією позовної заяви.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року у справі 199/12130/13-ц (провадження №2-п/199/1/20) було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2014 року по цивільній справі №199/12130/13-ц (провадження №2/199/631/14) за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвала наразі набрала законної сили. Викладене підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, який суд використовує у відповідності та на підставі ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Крім того, вказані обставини визнавались і сторонами в ході розгляду справи.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2016 року у справі 199/12130/13-ц (провадження №6/199/136/16) задоволено заяву ПАТ КБ «Надра» та поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на примусове виконання заочного рішення того ж суду від 24 лютого 2014 року по цивільній справі №199/12130/13-ц (провадження №2/199/631/14). Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року за наслідками перегляду означеної ухвали її скасовано, а заяву ПАТ КБ «Надра» направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. За наслідками такого нового розгляду заяви ПАТ КБ «Надра» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська по справі 199/12130/13-ц (провадження №6/199/1/20) 24 лютого 2020 року постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви банку. Така ухвала наразі набрала законної сили. Викладені обставини підтверджуються відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, який суд використовує у відповідності та на підставі ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Крім того, вказані обставини стверджувались представником відповідача та не заперечувались представником позивача в ході розгляду справи.

17 липня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та позивачем було укладено нотаріально посвідчений договір №GL48N718070_I_3 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ КБ «Надра» відступило, а позивач набув належних першому прав вимоги до певного переліку позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, в тому числі і до відповідачів по справі за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року та договором поруки від 17 червня 2008 року, як акцесорним зобов`язанням. При цьому такий договір відступлення прав вимоги укладено за наслідками проведеного на електронному майданчику в ЕТС dgf.prozorro.sale електронного аукціону з продажу активів (майна) ПАТ КБ «Надра» в рамках процедури виведення банку з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Дані обставини підтверджується копією вказаного договору про відступлення прав вимоги з додатком у вигляді реєстру договорів, права вимоги за якими відступлено, копією платіжного доручення про сплату позивачем вартості придбаних прав на електронному аукціоні, копією протоколу електронного аукціону, копією виписки по рахунку на підтвердження зарахування коштів, сплачених позивачем за виграний лот електронного аукціону, а також копією листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підтвердження сплати позивачем повної вартості виграного в ході електронного аукціону лоту. Крім того, судом в ході розгляду справи оглядались оригінали договору про відступлення прав вимоги зі всіма додатками, що стосуються правовідносин сторін у справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року по цивільній справі №199/350/24 (провадження №2/199/1125/24), яке набрало законної сили 24 травня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_2 та вирішено визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №379 від 15 березня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., про стягнення з ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року в розмірі 2400184, 96 гривень. Викладені обставини підтверджуються відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, який суд використовує у відповідності та на підставі ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Крім того, вказані обставини визнавались і сторонами в ході розгляду справи.

Як встановлено в ході розгляду справи, не спростовується матеріалами цивільної справи та не заперечувалось сторонами як на момент подання позову, так і його судового розгляду, відповідачами не сплачено позивачу чи первісному кредитору ПАТ КБ «Надра» наявну у відповідача ОСОБА_2 кредитну заборгованість в розмірі, який вирішено стягнути солідарно з відповідачів заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2014 року по цивільній справі №199/12130/13-ц (провадження №2/199/631/14). За таких обставин позивачем, як новим кредитором, нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України на розмір стягуваної зазначеним заочним рішенням суду кредитної заборгованості (761421,97 гривень) за період 31 серпня 2020 року по 31 серпня 2023 року та заявлено до стягнення у даному позові інфляційні втрати в сумі 382373,18 гривень та 3% річних в сумі 68569,53 гривень, а всього 450942,71 гривень. Викладене підтверджується розрахунком заборгованості.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначеними договорами та заочним рішенням суду, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), договір поруки (ст.553 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Нормами ст.ст.598, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування.

Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.

За змістом ст.ст.509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання боржника повернути кредитору визначену рішенням суду суму грошових коштів.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, а отже приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а значить поширюють свою дію і на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі договору, делікту або рішення суду.

При цьому, інфляційні втрати, в тому числі з огляду на положення ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а не іноземна валюта.

Наведені трьома абзацами вище правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17, від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, від 22 вересня 2020 року по справі №918/631/19, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц.

Отже, положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Зокрема, за змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2019 року по справі №320/7215/16-ц, передбачені ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних можуть нараховуватись і на суми судових витрат, стягуваних за рішенням суду, якщо боржником такі судові витрати протиправно не сплачуються.

Кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування 3% річних та індексу інфляції на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року по справі №921/542/20, та знайшов своє подальше застосування у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року по справі №947/37625/21.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_2 17 червня 2008 року було укладено кредитний договір №443575/ФЛ, на забезпечення виконання вимог позичальника за яким в той же день між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки. При цьому, строк повернення кредиту внаслідок реалізації кредитодавцем свого права вимагати його дострокового повернення в повному обсязі сплив ще 21 червня 2013 року. Внаслідок порушення позичальником свого договірного зобов`язання з повного та своєчасного повернення отриманого кредиту та не виконання вимоги кредитодавця про дострокове повернення кредиту кредитодавець звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення з останніх кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором, отримав позитивне для себе заочне рішення суду, яке набрало законної сили ще 07 березня 2014 року, а також судом ухвалою від 17 червня 2020 року додаткового було відмовлено відповідачу ОСОБА_2 у перегляді/скасуванні такого заочного рішення. При цьому, у своєму позові до суду про солідарне стягнення кредитної заборгованості кредитодавець просив її стягнути у гривні, що і було задоволено судом та відображено у заочному рішенні від 24 лютого 2014 року про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості в загальному розмірі 761421,97 гривень. Таким чином, кредитодавець, а отже і позивач у даній цивільній справі, відповідно до чинних норм цивільного законодавства та усталеної практики суду касаційної інстанції з 08 березня 2014 року набув право на нарахування передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, чим і скористався шляхом звернення до суду із даним позовом, в якому просить стягнути такий особливий різновид відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за період з 31 серпня 2020 року до 31 серпня 2023 року в загальному розмірі 450942,71 гривень. В той же час, ухвалення заочного рішення суду від 24 лютого 2014 року про солідарне стягнення кредитної заборгованості та судових витрат з позичальника та поручителя не припиняє правовідносин сторін за кредитним договором та договором поруки, а отже не є перешкодою для подання до суду даного позову, який вирішується наразі. За таких обставин, з огляду на доведення перед судом розміру наявного боргу за кредитом, позовні вимоги позивача у даній справі суд вважає правомірними, обґрунтованими, однак такими, що підлягають задоволенню, однак частково шляхом стягнення частини нарахованих позивачем 3% річних в розмірі 33898,75 гривень та інфляційних втрат в розмірі 133056,36 гривень за період з 31 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року та лише з відповідача ОСОБА_2 .

Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що згідно ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. На відміну від строку позовної давності, строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

За змістом ст.ст.251, 252 ЦК України умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (припинення зобов`язань боржника) не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Наведені у чотирьох абзацах вище правові висновки повністю відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 серпня 2018 року по справі №2-1169/11, від 10 квітня 2019 року по справі №604/156/14-ц, від 03 липня 2019 року по справі №1519/2-3165/11, від 08 червня 2021 року по справі №202/781/14-ц, а також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №555/540/17, від 03 листопада 2021 року по справі №0417/2-4621/2011.

Щодо правовідносин сторін у даній цивільній справі, то як встановлено судом в ході розгляду справи і зазначалось вище, кредитний договір №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року передбачав строк кредитування до 12 червня 2028 року, однак кредитодавцем було реалізоване передбачене таким кредитним договором та законом право вимагати від позичальника дострокового погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого строк повернення кредиту настав для позичальника раніше 21 червня 2013 року. Відтак, кредитодавець, а отже і позивач, бажаючи пред`явити вимогу до поручителя, зокрема позов про стягнення як кредитної заборгованості, так і нарахованих на неї на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, обов`язок зі сплати яких є акцесорним, додатковим до основного і залежним від нього зобов`язанням, яке поділяє його долю, мав пред`явити таку вимогу/позов до суду протягом строку дії договору поруки, укладеного із відповідачем ОСОБА_3 . З огляду на те, що зі змісту матеріалів справи не вбачається встановлення строку дії поруки ОСОБА_3 у відповідному договорі, строк виконання основного кредитного зобов`язання сплив ще 21 червня 2013 року, а до суду із даним позовом позивач звернувся лише 05 вересня 2023 року, тобто зі спливом більше ніж десяти років з моменту спливу встановленого ст.559 ч.4 ЦК України шестимісячного строку дії поруки ОСОБА_3 , а строк дії поруки є преклюзивним, не може бути зупиненим, перерваним та/або поновленим, є строком самого існування зобов`язання між кредитором та поручителем, сплив якого зумовлює припинення правовідносин між вказаними особами, суд приходить до висновку, що внаслідок спливу строку дії поруки означеного відповідача відсутня передбачена законом підстава для покладення на відповідача ОСОБА_3 передбаченої ст.625 ч.2 ЦК України відповідальності за невиконання позичальником ОСОБА_2 її зобов`язання із повернення кредиту, а отже і відсутня підстава для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем саме до відповідача ОСОБА_3 , як поручителя.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог відносно відповідача ОСОБА_2 , суд керувався наступним. Так, позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, визначає період нарахування з 31 серпня 2020 року по 31 серпня 2023 року. Визначення позивачем вказаної кінцевої дати періоду нарахування суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких нарахування передбачених ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних з 24 лютого 2022 року включно є неправомірним з огляду на введення з означеної дати на всій території України воєнного стану, який досі триває. Отже кінцевою датою розрахунку має бути 23 лютого 2022 року. Таким чином правильний розрахунок 3% річних, здійснений судом, має наступний вигляд: 761421,97 гривень (грошове зобов`язання, визначене заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2014 року) х 3% х 542 (кількість днів прострочення в період з 31 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року) : 365(366) (кількість днів у році) : 100 = 33898,75 гривень. А правильний розрахунок інфляційних втрат, здійснений судом, має наступний вигляд: 761421,97 гривень (грошове зобов`язання, визначене заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2014 року) х 1.17474720 (сукупний індекс інфляції за період з 31 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року, поділений на 100%) 761421,97 гривень (грошове зобов`язання, визначене заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2014 року) = 133056,36 гривень.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача ОСОБА_2 про неможливість нарахування позивачем на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних у гривні, а інфляційних втрат взагалі через виданні кредиту у валюті. Правова позиція суду ґрунтується на тому, що ПАТ КБ «Надра» при зверненні до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у 2013 році із позовом про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості за валютним кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року тим не менш скористався своїм процесуальним правом та визначив заборгованість за таким кредитом у позові в гривні, що фактично і було задоволено судом шляхом зазначення у заочному рішенні від 24 лютого 2014 року загального розміру заборгованості, який підлягає солідарному стягненню з відповідачів у гривні. Така позиція суду повністю відповідає та узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08 грудня 2022 року по справі №921/542/20 від 27 березня 2024 року по справі №947/37625/21.

Помилковим є твердження сторони відповідача ОСОБА_2 про задавненість та/або натуральність кредитного зобов`язання сторін, а також про неможливість пред`явлення позивачем даного позову окремо від вимог про стягнення основної кредитної заборгованості. Правова позиція суду з цього питання ґрунтується на наступному.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Разом з тим, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є ані натуральним, ані задавненим, а кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Наведений правовий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №757/44680/15-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №303/7132/18, від 28 вересня 2021 року по справі №759/4755/19, від 19 січня 2022 року по справі №204/3530/17, від 23 листопада 2022 року по справі №285/3536/20, від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20, від 18 травня 2023 року по справі №922/1084/22, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18.

Таким чином, спираючись на наведену вище правову позицію, враховуючи факт та зміст ухваленого 24 лютого 2014 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська заочного рішення по цивільній справі №199/12130-13-ц (провадження №2/199/631/14), яке набрало законної сили, суд приходить до висновку, що існуюче між сторонами кредитне зобов`язання не є ані задавненим, ані натуральним, а тому позов в частині вимог про стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат з відповідача ОСОБА_2 є правомірним. При цьому, наявність у позивача перешкод для пред`явлення такого заочного рішення до примусового виконання, за умови набрання цим рішення законної сили, не є перешкодою для реалізації позивачем прав на пред`явлення позову про стягнення коштів за ст.625 ч.2 ЦК України.

Не є підставою для відмови у частковому задоволенні даного позову і факт отримання позивачем виконавчого напису нотаріуса на примусове стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року, оскільки, як зазначалось вище за текстом цього рішення, такий виконавчий напис нотаріуса рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року по цивільній справі №199/350/24 (провадження №2/199/1125/24), яке набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Щодо тверджень сторони відповідача ОСОБА_2 про недоведеність факту набуття позивачем прав вимоги нового кредитора у зобов`язанні до вказаного відповідача за кредитним договором №443575/ФЛ від 17 червня 2008 року, то суд не приймає до уваги такі твердження, оцінює їх критично, як обраний стороною відповідача спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог, спрямований на уникнення відповідачем цивільно-правової відповідальності за невиконання нею своїх кредитних зобов`язань. Матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази укладення і виконання договору №GL48N718070_I_3 про відступлення прав вимоги від 17 липня 2020 року, про що вказано вище за текстом цього рішення. Крім того, в ході розгляду справи судом оглядався оригінал такого договору з додатками в частині, що стосується спірних правовідносин.

Крім того, хибними є твердження сторони відповідача ОСОБА_2 про те, що договір №GL48N718070_I_3 про відступлення прав вимоги від 17 липня 2020 року укладено в порушення вимог закону, а саме в період дії мораторію на відступлення прав вимоги за валютними кредитними договорами, забезпеченими іпотекою, встановленого пп.3 п.1 Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, відповідно до п.7 означеного Закону України дія пп.3 п.1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи. І саме положення наведеного п.7 поширюються на правовідносини з укладення договору №GL48N718070_I_3 про відступлення прав вимоги від 17 липня 2020 року.

Щодо посилань сторони відповідача ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, суд зазначає наступне.

Застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

Оскільки за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову лише певних вимог до відповідача ОСОБА_2 , то лише щодо такої частини вимог має бути надана оцінка дотримання строків позовної давності. Щодо решти вимог, у задоволенні яких судом відмовлено по суті, строки позовної давності застосуванню не підлягають.

За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нормою ст.261 ч.ч.1, 5 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року по справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року по справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року по справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року по справі №924/312/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

В свою чергу, за змістом положень постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року №651 в України в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб і діє дотепер.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що судом задоволено позов в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 за період з 31 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року, до суду позивач звернувся із даним позовом 05 вересня 2023 року, а початок зазначеного періоду аж до дати звернення до суду співпадає з періодом дії на території України спочатку карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а потім і воєнного стану, який триває дотепер, під час яких строки позовної давності продовжувались (на період дії карантину), а потім зупинялись (на період дії воєнного стану), суд приходить до висновку про дотримання позивачем строків позовної давності в частині тих позовних вимог, які задоволені судом даним рішення суду.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд на підставі ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 2504,33 гривень. Щодо витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі 42500 гривень, то враховуючи норму ст.141 ч.4 ЦПК України, а також заявлення позивачем первісно в позові орієнтованого розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25000 гривень, враховуючи обґрунтованість тверджень сторони відповідача ОСОБА_2 про неспівмірність таких судових витрат зі складністю справи, обсягом наданих та виконаних адвокатом позивача робіт (наданих послуг), суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу спочатку до 25000 гривень на підставі ст.141 ч.4 ЦПК України, потім до 22000 гривень в порядку дотримання принципу співмірності таких витрат, а потім пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, тобто 8145,19 гривень. І вже остання сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 15, 16, 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 546, 547, 553, 554, 559, 598, 599, 610-612, 625, 629, 1054, 1055, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (ЄДРПОУ 40696815; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205) нараховані за період з 31 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 133056,36 гривень та 3% річних в розмірі 33898,75 гривень, а всього 166955,11 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У рахунок розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205) судовий збір в розмірі 2504,33 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8145,19 гривень, а всього 10649,53 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко