КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1587/2024
Справа № 753/4835/22-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Головко Ю.Г. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Акціонерне товариство «Ощадбанк» про встановлення особи власника грошових переказів, витребування коштів у неналежного отримувача, визнання кредитного договору недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила встановити власника грошових переказів, клієнта АТ «Ощадбанк», № рахунку НОМЕР_1 відповідно до оспорюваних транзакцій згідно платіжних документів від 09 лютого 2022 року шляхом витребування інформації у АТ «Ощадбанк»; витребувати у неналежного отримувача кошти, отримані внаслідок переказів згідно платіжних доручень від 09 лютого 2022 року шляхом стягнення на рахунок карти з зазначеними нею реквізитами, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , визнати недійсним кредитний договір відповідно до платіжних доручень від 09 лютого 2022 року щодо переказу коштів в межах кредитного ліміту з карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 з карти № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC0 від 22 червня 2019) на рахунок клієнта АТ «Ощадбанк» НОМЕР_1 та застосувати наслідки недійсності правочинів.

Збільшивши позовні вимоги в січні 2023 року, просила також зупинити стягнення відсотків за використання кредитного ліміту та списання обов`язкового платежу з карти «Для виплат», належної ОСОБА_1 , на карту «Універсальна» в розмірі 50 % доходу позивача, які здійснюються з боку АТ КБ «ПриватБанк» щомісячно, починаючи з червня 2022 року.

Позов мотивований тим, що 09 лютого 2022 року їй зателефонувала особа, яка представилась співробітником АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 , повідомила про те, що з боку третіх осіб здійснюється конфронтація даних, картки буде заблоковано і здійснено заміну, банком проводиться робота щодо заміни карток дистанційно. Особа, яка назвала себе ОСОБА_2 , попросила записати новий номер карти, яку ОСОБА_1 зможе отримати у відділенні банку, завантажити програму «AnyDesk» та ввести слово «Підтримка». На її запитання, чому це відбувається не у відділенні і так терміново, її співрозмовник відповів, що діє відповідно до регламенту і не загрожує її фінансовій безпеці. Будучи переконаною, що ОСОБА_2 дійсно є співробітником банку, вона завантажила програму «AnyDesk», а згодом їй стало відомо, що особа, яка представилась співробітником банку, отримала доступ до робочого столу телефону та здійснила два перекази коштів з її картки на карту № НОМЕР_4 (дані цієї карти їй було продиктовано під приводом заміни на іншу карту) на загальну суму 49493,95 грн. Невстановлена особа діяла так, як зазвичай діяли співробітники банку при здійсненні операцій по телефону гарячої лінії, тому позивач не поставила під сумнів незаконність її дій і не знала, що таким чином кошти будуть списані. 09 лютого 2022 року смс-повідомлення про списання коштів на її номер телефону не надходили, операції вибуття коштів з карти вона не підтверджувала, жодних доручень щодо розпорядження кредитним лімітом нікому не надавала, про кредитний ліміт нікому не повідомляла, транзакції 09 лютого 2022 року було здійснено без її відома та поза її волею.

09 лютого 2022 року, зрозумівши, що її введено в оману та вчинено шахрайські дії, вона зателефонувала на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк», співробітником банку було повідомлено, що рахунок клієнта належить АТ «Ощадбанк», і рекомендовано звернутись до цього банку. Звернувшись до АТ «Ощадбанк», вона повідомила про неправомірне списання коштів, просила заборонити власнику рахунку розпоряджатись коштами, на що їй було рекомендовано звернутись до поліції.

Після оформлення протоколу допиту в поліції її було повідомлено, що інформацію про внесення відомостей до ЄРДР можна буде дізнатись 10 лютого 2022 року. В цей день вона звернулась до найближчого відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання виписки по рахунку та запитала, чи зафіксовано її звернення на гарячу лінію, чи здійснено аналіз і обробку інформації про шахрайство, чи повідомлено керівництво АТ «Ощадбанк», однак співробітником банку повідомлено, що такі дії не вчинено.

10 лютого 2022 року їй було замінено платіжну карту та роз`яснено, що вона має погасити кредит згідно виписки по рахунку, незважаючи на те, що його було отримано іншою особою шляхом вчинення обману та зловживання довірою. Цього ж дня вона засобами поштового зв`язку відправила повідомлення про шахрайство до обох банків, оскільки була переконана в тому, що особу, яка неналежним чином отримала кошти, необхідно встановити та повідомити про доцільність повернення коштів АТ КБ «ПриватБанк».

Наголошувала, що не здійснювала переказ коштів в межах кредитного ліміту, є неналежним платником, не є позичальником коштів перед АТ КБ «ПриватБанк» в розумінні ст. 1054 ЦК України, оскільки 09 лютого 2022 року неналежний одержувач вчинив незаконне заволодіння коштами згідно платіжних доручень приховано, без її відома, в правовідносини з АТ КБ «ПриватБанк» щодо переказу коштів 09 лютого 2022 року вона не вступала, кредитний договір не укладала, будь-які дії щодо розпорядження кредитним лімітом не виконувала.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на те, що заяву позивача про витребування доказів від 24 січня 2023 року не було розглянуто 17 березня 2023 року в повному обсязі, не витребувано у АТ «Ощадбанк» копії договору про надання банківських послуг клієнта, власника карткового рахунку № НОМЕР_4 та виписки по рахунку неналежного одержувача. Ці докази позивач не може самостійно витребувати у банку, оскільки інформація є банківською таємницею. Суд першої інстанції не обґрунтував підстави часткового задоволення заяви, причин відмови у витребуванні доказів та в рішенні не встановив фактів, які мають значення для справи, а саме приховування неналежним одержувачем коштів місця роботи, джерела доходів під час укладення договору та відсутність інформації про платника при супроводі переказів коштів. Копія договору про надання банківських послуг клієнта АТ «Ощадбанк» та виписка по рахунку міститься в кримінальному провадженні № 000501.

Вказувала, що судом першої інстанції не було взято до уваги її доводи на підтвердження порушення прав при заміні карти «Для виплат» та супроводі грошових переказів невстановленій особі без інформування позивача, не було оцінено її доводи, що картка «Універсальна» була нав`язаною АТ КБ «ПриватБанк» при заміні карти «Для виплат». Банком було порушено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 51, 55, 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Відповідачем не було надано докази приєднання позивача до споживчого кредитування та не надано докази виконання вимог ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не спростовано доводи позивача про нав`язування карти.

Вказувала, що до спірних правовідносин підлягало застосуванню ст. 3, 3-1, 4, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зазначала, що не користувалась кредитом та не підписувала кредитний договір. При видачі карти «Універсальна» АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку було укладено кредитні договори, про які позивач дізналась з виписок по карті «Універсальна» та з інформації, одержаної у ТОВ «Українське бюро кредитних історій».

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», обов`язок того, що примірник договору був переданий клієнту, покладається на особу, яка надає фінансову послуг. Разом з поясненнями, які надано АТ КБ «ПриватБанк» до суду, ним не було надано доказів укладення кредитного договору з позивачем. Позивач при зверненні до суду не мала жодного примірнику кредитного договору в будь-якому вигляді, оскільки його не підписувала. 02 жовтня 2023 року суд не досліджував анкети-заяви, «Умов та правил надання банківських послуг», Пам`ятки клієнта і Тарифи, а також інформації про публікацію договору № SAMDNWFC0 від 22 червня 2019 року на сайті www.privatbank.ua, тому суд безпідставно дійшов висновку, що позивач акцептувала даний кредитний договір.

Вказувала, що нею до справи було надано копії звернень до НБУ та до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» з метою перевірки факту існування щодо позивача двох договорів, які датовано 22 червня 2019 року. З відповіді НБУ АТ КБ «ПриватБанк» при розгляді звернення було повідомлено, що один з договорів є внутрішнім ідентифікатором.

Не погоджувалась з висновком суду, що відповідно до платіжних доручень від 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 перерахувала 29000 грн. та 18000 грн. на іншу карту, вказуючи, що цей висновок не відповідає вимогам ст. 627 ЦК України. В позові вона зазначала, що її було введено в оману особою, яка несанкціоновано переказала кошти, називала себе співробітником банку, отже 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 не формувала платіжні доручення, а навпаки, звернулась до поліції та просила встановити винних осіб. Вона надала до суду копії платіжних доручень для того, щоб довести, що саме ці платіжні доручення стали підставою отримання коштів клієнтом АТ «Ощадбанк» у незаконний спосіб шляхом введення її в оману. До справи було надано докази звернення ОСОБА_1 до поліції з клопотаннями щодо інциденту, тому платіжні доручення є оспорюваними та не можуть підтверджувати, що перекази було здійснено позивачем, їх було здійснено шляхом несанкціонованого доступу до персональних даних.

Зазначала, що співробітником банку ОСОБА_3 , яким супроводжувався переказ цих коштів невстановленій особі, було порушено вимоги Додатку № 9 до Інструкції № 22 від 21 січня 2004 року та ч. 6 ст. 14 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», вимоги ст. 628 ЦК України, не перевірено повноту та достовірність інформації, не вжито заходів щодо повідомлення позивача про списання коштів, не надано відповіді на звернення позивача від 07 липня 2022 року.

Вказувала, що суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 1066, 1068, 1071, 1073 ЦК України.

У позові нею зазначено, що перекази коштів є неналежними, однак судом не було надано оцінки правовому регулюванню неналежних переказів коштів відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки України в національній валюті від 21 січня 2004 року № 22 та ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги».

Вказувала, що АТ «Ощадбанк» на виконання вимог ухвали суду від 17 березня 2023 року надав інформацію про неналежного набувача коштів, але не надав інформацію про платника.

Наголошувала, що нею не розголошувався пін-код, вона не сприяла у доступі до приватної інформації, не відновлювала і не змінювала пароль, і звернулась до суду за захистом в зв`язку з неналежним здійсненням відповідачем платіжного моніторингу 09 лютого 2022 року, що стало наслідком неповідомлення про перекази коштів. Позивач додала до справи пояснення щодо порушення її прав при супроводі переказів коштів, але судом не надано оцінки доводам позивача. Відповідачем протягом встановленого судом строку не було надано достовірну інформацію, яка міститься в електронних документах, які оброблялись платіжною системою.

Вказувала, що судом не було з`ясовано, чи відповідають дії відповідача щодо нав`язування карти вимогам ст. 3 - 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 4 ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 1054 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Зауважувала, що платіжні доручення не можуть бути кваліфіковані як дотримання письмової форми кредитного договору, а вказівка в призначенні платежу платіжних доручень «переказ особистих коштів» особами, які формували платіжні доручення, не відповідала дійсності та волі позивача, яка була введена в оману.

Пояснювала, що подає апеляційну скаргу, оскільки судом не встановлено обставини, які мають значення для справи, необґрунтовано відмовлено в клопотанні про витребування договору про надання банківських послуг клієнта АТ «Ощадбанк» та виписки по картковому рахунку клієнта АТ «Ощадбанк», надано неправильну оцінку доводам відповідача про умови кредитування, підстави кредитного зобов`язання та не визначено правовідносини відповідно до обставин, які стали підставою звернення позивача до суду.

Від відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, наводив зміст ст. 1066, 1068, 1071, 1073 ЦК України, норми Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2011 року № 705, Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року № 22, Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк», ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Пояснював, що сторонами не заперечується і з виписок по картках позивача вбачається, що кошти на загальну суму 49493,95 грн. були переведені на інші рахунки окремими платежами за допомогою інтернет-банкінгу «Приват24». Для реєстрації в системі були введені особисті дані авторизації у сервісі «Приват24», після чого транзакції було підтверджено за допомогою особистих даних клієнта. Переказ коштів з особистого рахунку клієнта можливо здійснити лише за допомогою використання фінансового номеру телефону та іншої особистої інформації (даних по карті, ПІН коду, паролів входу у «Приват24»).

Наголошував, що позивач не спростувала доводи представника банку про те, що нею розголошувалася особиста інформація, що стало наслідком списання грошових коштів з її рахунків, і в судовому засіданні сама зазначила, що завантажила програму «Any Desk», внаслідок чого особа, яка представлялась співробітником банку, отримала доступ до робочого столу телефону позивача, що дало змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою. Враховуючи зазначене, проявивши необачність під час спілкування по телефону з невідомою особою, ОСОБА_1 сприяла зловмиснику у доступі до приватної інформації, якою останній скористався для списання коштів з рахунку позивача. На підставі договору про надання банківських послуг банк не мав права відмовити клієнту у здійсненні операцій за його рахунком, отримавши відповідне розпорядження і після проведення його належної ідентифікації, встановленої договором.

У відзиві на апеляційну скаргу також заявлено клопотання про поновлення строку на подання цього відзиву, посилаючись на те, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації прав на судовий захист.

З огляду на відсутність в матеріалах справи відомостей про дату отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження та копії апеляційної скарги, строк подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не може вважатися порушеним і відзив приймається апеляційним судом.

Також відзив на апеляційну скаргу надійшов від третьої особи АТ «Ощадбанк», який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відмовити в клопотанні про витребування доказів.

У відзиві наводив зміст ст. 11, 626, 627, 628, 525, 526, 629, 1066, 1068, 1071 ЦК України, Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2011 року № 705, ст. 1, 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», звертав увагу, що обов`язок клієнта - власника рахунку надійно зберігати та не передавати стороннім особам електронний платіжний засіб та інші персональні дані, які дозволять за його допомогою ініціювати та/або санкціонувати платіжну операцію поширюються як на всі перелічені дані у сукупності, так і на кожен зокрема. Отже, банк, в якому відкрито рахунок клієнта, вчиняє для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та договором.

Вказував, що за змістом апеляційної скарги позивача було введено в оману, однак не надано належних та допустимих доказів введення її в оману. Позивачем не наведено жодного порушення, не надано жодних належних та допустимих доказів введення в оману чи порушення банком прав позивача.

Заперечуючи проти клопотання про витребування доказів, заявленого в апеляційній скарзі, посилався на те, що вимога розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо фізичної особи без підстав і повноважень, визначених законом, не підлягає задоволенню. АТ «Ощадбанк» не порушено вимоги чинного законодавства України під час проведення оскаржуваних позивачем операцій. Позивачем не надано належних та допустимих доказів обставин, викладених в позові, та не доведено, які її права або інтереси були порушені АТ «Ощадбанк».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як володілець та користувач картки, своїми діями сприяла у доступі до її карткового рахунку та надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції, і на підставі договору про надання банківських послуг банк не мав права відмовити клієнту у здійсненні операції за його рахунком, отримавши відповідне розпорядження і після проведення його належної ідентифікації, встановленої договором. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з карткового рахунку позивача. Таким чином, докази на підтвердження порушення прав позивача внаслідок незаконних дій відповідача відсутні.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, 10 лютого 2022 року у ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження 0000501 за заявою ОСОБА_1 від 09 лютого 2022 року про те, що 09 лютого 2022 року приблизно о 16:30 за адресою м. Київ вул. Кошиця, 5-а невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 50000 грн. Органом, що здійснює досудове розслідування, є підрозділ дізнання Дарницького УП ГУНП у м. Києві (а. с. 15 т. 1).

На а. с. 17 - 18 т. 1 знаходяться копії платіжних доручень № Р24АС3607 від 09 лютого 2022 року, 16:11, та № Р24АС6486 від 09 лютого 2022 року, 16:58, якими з рахунку ОСОБА_1 здійснено переказ грошових коштів в сумі 29900 грн. та 18000 грн. відповідно на рахунок АТ «Ощадбанк» НОМЕР_1 . Супровід переказу здійснено представником Приват24 Кореняком В.О.

Згідно виписки з рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку НОМЕР_5 ( НОМЕР_3 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC0 від 22 червня 2019 року за період з 11 листопада 2021 року по 09 лютого 2022 року, здійснено витрати в розмірі 49581,07 грн. у вигляді двох переказів грошових коштів в сумі 29900 грн. та 18000 грн. від 09 лютого 2022 року та суми комісій за ці перекази (а. с. 21 т. 1).

За попередні періоди, починаючи з червня 2019 року, по даній картці позивачем здійснено чотири операції, в тому числі переказ зі своєї карти, оплата послуг через Приват24, придбання залізничного квитка (а. с. 22 т. 1).

10 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «ПриватБанк» з письмовим повідомленням про шахрайство, зазначивши, що 09 лютого 2022 року в період з 15 до 17 год. відбулось несанкціоноване втручання до її персональних даних, які знаходяться на мобільному телефоні НОМЕР_6 , та перерахунок коштів з картки «ПриватБанк» Універсальна, № НОМЕР_2 на картку невстановленої особи НОМЕР_4 . Невідома їй раніше особа з номеру НОМЕР_7 здійснила дзвінок на її номер телефону та повідомила, що є співробітником «ПриватБанку» і телефонує з приводу з`ясування питання, чи телефонували їй сторонні особи з приводу проведення будь-яких розрахунків з використанням платіжних карт «ПриватБанк» нею в мережі Інтернет. Невідомою особою було повідомлено їй про те, що у «ПриватБанку» зафіксовано втручання сторонніх осіб з м. Харкова, проводиться розслідування у «ПриватБанк». Надалі її запитали, які сторонні особи здійснювали дзвінки та які розрахункові операції з використанням мережі Інтернет вона проводила, вона повідомила, що їй телефонували сторонні особи, оскільки такий дзвінок дійсно був, але вона нічого їм не повідомила. Будучи введеною в оману та переконаною в тому, що невстановлена особа, яка телефонує їй з номеру НОМЕР_7 є співробітником «ПриватБанк», вона повідомила про те, що 02 лютого 2022 року їй телефонували та пропонували перерахувати кошти, але вона відмовилась від будь-яких дій. Надалі особа, яка представлялась співробітником «ПриватБанк», повідомила, що є фахівцем «ПриватБанк» ОСОБА_2 , назвала серійний номер, вказала, що працює по регламенту і проводить заміну платіжних карток «ПриватБанк» на інші дистанційно. На запитання, чому це відбувається не у відділенні, повідомив, що з метою безпеки він заблокує її платіжні картки та невідкладно видасть нові, але дистанційно, а фізичні картки можна буде отримати наступного дня. Невідома особа запевнила її в тому, що це є страховим випадком, потрібно через додаток «Play Market» ввести слово «підтримка», надалі завантажити програму «Any Desk» на її мобільний телефон. Надалі невідомою їй раніше особою було з`ясовано її номер телефону у Viber та здійснено дзвінок на Viber. Будучи введеною в оману та будучи переконаною в тому, що дійсно дистанційно через співробітника «ПриватБанк» відбувається заміна карток, вона виконувала дії, які повідомляла невстановлена особа, зокрема невстановленою особою було продиктовано їй її персональні дані та поставлено питання, чи відповідають вони дійсності, вона відповіла, що відповідають, оскільки невстановленою особою було безпомилково названо всю інформацію вірно. Таким чином, невстановленою особою 09 лютого 2022 року шляхом введення її в оману було знято з картки «Універсальна» на картку невстановленої особи кошти в загальному розмірі 49493,95 грн. Після закінчення робочого дня вона зателефонувала на номер підтримки клієнтів «ПриватБанк» та запитала, чи належить «ПриватБанк» номер телефону НОМЕР_7 , їй відповіли, що не належить, вона повідомила про те, що 09 лютого 2022 року їй телефонувало невідома особа, яка представилась співробітником банку та повідомила її персональні дані та вказала, що проводить розслідування, її було введено в оману та отримано доступ до персональних даних і знято з карти «Універсальна» кошти на рахунок невстановленої особи. Співробітник гарячої лінії повідомив, що рахунок, на який було переведено кошти, належить АТ «Ощадбанк», підтвердив, що з карти «Універсальна» з 16 до 17 години 09 лютого 2022 року було перераховано кошти на карту НОМЕР_4 , надав номер телефону гарячої лінії «Ощадбанк», куди вона зателефонувала, співробітник роз`яснив, що вона повинна повідомити органи поліції. Просила повідомити, яким чином відбулись банківські операції, та вжити заходів щодо повернення коштів АТ «ПриватБанк» з картки НОМЕР_4 (а. с. 23 - 24 т. 1).

На а. с. 216 т. 1 знаходиться інформація АТ «ПриватБанк» щодо звернення ОСОБА_1 на номер гарячої лінії, а саме, що дзвінок до контакт-центру клієнт здійснив з номеру телефону НОМЕР_8 09 лютого 2022 року о 19:51 і повідомив, що в нього відкритий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» та до нього 09 лютого 2022 року телефонували треті особи з номеру НОМЕР_9 , які представились співробітниками АТ КБ «ПриватБанк». Клієнт повідомив операторові, що з його платіжної картки, емітованої АТ КБ «ПриватБанк», були здійснені шахрайські операції на платіжну картку клієнта АТ «Ощадбанк». Клієнт хотів через оператора контакт-центру заблокувати проведення операцій по платіжній картці № НОМЕР_10 та дану платіжну картку, оператор повідомив, що не може здійснити блокування проведення операцій та даної платіжної картки та рекомендував звертатись до правоохоронних органів щодо даної ситуації. Додатково клієнт зазначив, що відмовляється від проведених операцій з його платіжної картки, емітованої АТ КБ «ПриватБанк», на платіжну картку АТ «Ощадбанк» в проміжок часу з 16 до 18 години за 09 лютого 2022 року. Додатково клієнт хотів отримати інформацію щодо даних власника платіжної картки № НОМЕР_10 , на яку здійснено переказ, та чи надасть банк дану інформацію за ухвалою слідчого. Оператор повідомив, що інформація щодо даних держателя платіжної картки банку конфіденційна, тому не може надати її клієнтові. Також оператор повідомив, що не має інформації, яким чином проводиться розслідування, тому повторно рекомендував звернутися до правоохоронних органів для отримання роз`яснень. Оператор, при консультації клієнта, діяв відповідно до регламентів контакт-центру та надав консультацію в межах своєї компетенції. Зазначено, що оператори контакт-центру не мають доступу до встановлення обмежень по рахункам клієнтів банку та регламентами контакт-центру не передбачено здійснення блокування платіжної картки, за умови отримання інформації, що на дану платіжну картку виконується нарахування коштів шахрайським шляхом.

Листом АТ «Ощадбанк» від 21 лютого 2022 року повідомлено ОСОБА_1 на її повідомлення про шахрайство від 10 лютого 2022 року, що для розгляду спірної транзакції по картці АТ КБ «ПриватБанк» їй необхідно звернутися до банку-емітента її платіжної картки або вирішувати спір в судовому порядку (а. с. 34 т. 1).

Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 22 березня 2022 року повідомлено ОСОБА_1 на її вимогу призупинити нарахування відсотків за кредитом, що повернення кредиту є основним принципом кредитування, і неповернення наданого кредиту, відсотків та винагороди може негативно відбитися на функціонуванні банка в цілому; додатково повідомлено, що норми банківського законодавства забороняють банкам встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, ніж іншим клієнтам банку за аналогічними договорами (а. с. 35 - 36 т. 1).

Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 28 липня 2022 року повідомлено ОСОБА_1 на її звернення щодо проведених фінансових операцій з використанням платіжної картки, що переказ коштів з картки № НОМЕР_5 був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Privat24, вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 , при даній процедурі клієнт вводить ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону ОСОБА_1 та іншої особистої інформації, факту порушень в діях працівників банку під час проведення переказів не виявлено (а. с. 83 - 84 т. 1).

Листом Національного банку України від 09 липня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 на її звернення щодо списання коштів з рахунку, що за повідомленням АТ КБ «ПриватБанк», вхід в Приват24 було здійснено під авторизацією ОСОБА_1 та з типового її пристрою Redmi 5|Xiaomi, також банк звертав увагу, що пароль до «Приват24» ані напередодні, ані після проведення фінансових операцій не було змінено; на підставі вищевикладеного АТ КБ «ПриватБанк» не має можливості повернути кошти за спірними операціями, здійсненими 09 лютого 2022 року, оскільки діяв на підставі договірних відносин з ОСОБА_1 (а. с. 25 - 28 т. 1).

На а. с. 94 т. 1 знаходиться виписка з сайту «Українське бюро кредитних історій» від 25 жовтня 2022 року, яка містить інформацію за договором 0939, тип кредиту - кредитна картка, дата видачі кредиту 22 червня 2019 року, сума кредиту 50000 грн., поточна заборгованість 45725,79 грн., термін кредиту до 22 червня 2023 року.

Листом АТ «Ощадбанк» від 17 травня 2023 року повідомлено, що рахунок, до якого емітовано банківську платіжну картку № НОМЕР_4 , відкрито на ім`я ОСОБА_4 (а. с. 213 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме роздруковані електронні листи на адресу ОСОБА_5 , направлені з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 22 серпня 2019 року та 10 лютого 2022 року, копію листа НБУ, опублікованого на сайті 11 серпня 2021 року, під назвою «Національний банк посилює захист прав і безпеку персональних даних споживачів фінансових послуг», копії публікацій з інтернету «Шахраї викрадають кошти з карток ПриватБанку: звідки в них вся інформація» та «Шахраї придумали винахідливу схему для крадіжок грошей у клієнтів ПриватБанку: деталі».

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надала доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, не заявила клопотання про приєднання нових доказів та продовження процесуального строку для подання нових доказів, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

30 листопада 2023 року ОСОБА_1 подано заяву про приєднання доказів, в якому позивач посилалась на те, що разом з апеляційною скаргою нею подавалось клопотання про витребування у АТ «Ощадбанк» копії договору та виписки по картковому рахунку неналежного набувача коштів. 01 листопада 2023 року вона звернулась до Дарницького УП ГУНП в м. Києві з клопотанням про надання дозволу на розголошення інформації в кримінальному провадженні № 0000501. 28 листопада 2023 року слідчою було надіслано лист на електронну адресу позивача щодо надання дозволу на розголошення інформації в кримінальному провадженні, а саме копію договору клієнта АТ «Ощадбанк» та виписки по картковому рахунку клієнта АТ «Ощадбанк». Копія договору клієнта містить інформацію, яка характеризує клієнта АТ «Ощадбанк» на момент укладення договору, а саме приховування посади, виду зайнятості, місця роботи, джерела походження коштів. Виписка по картковому рахунку клієнта АТ «Ощадбанк» містить інформацію про те, що джерело походження коштів, а саме перекази 09 лютого 2022 року не є заробітною платою клієнта АТ «Ощадбанк», перекази коштів не дозволяють однозначно ідентифікувати платника, оскільки в деталях транзакції міститься лише запис, який складається із цифр та літер, платником не є ОСОБА_1 . Таким чином, на підставі ст. 127 ЦПК України ОСОБА_1 просила поновити строк на подання доказів до апеляційної скарги, оскільки отримала дозвіл на розголошення інформації, яка знаходиться в кримінальному провадженні, та приєднати до матеріалів справи копії договору та виписки по рахунку неналежного одержувача коштів, клієнта АТ «Ощадбанк».

Оскільки позивачем в судовому засіданні 07 лютого 2024 року обґрунтовано поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, а саме, що Дарницьким УП ГУНП в м. Києві було задоволено її клопотання про надання дозволу на розголошення інформації в кримінальному провадженні лише після ухвалення рішення, апеляційний суд задовольнив клопотання про приєднання нових доказів, а саме копію листа Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві від 28 листопада 2023 року, копію заяви про приєднання № 682858309/040222 до договору комплексного банківського обслуговування, поданої ОСОБА_4 до АТ «Ощадбанк», та копію виписки з його особового рахунку в АТ «Ощадбанк».

Крім того, разом з апеляційною скаргою позивачем подане клопотання про витребування доказів у АТ «Ощадбанк», а саме копію договору про надання банківських послуг, укладеного між власником карткового рахунку № НОМЕР_4 та АТ «Ощадбанк», виписку по картковому рахунку за лютий 2022 року.

В судовому засіданні 07 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 відкликала вказане клопотання, як фактично вирішене.

Також разом з апеляційною скаргою позивачем подане клопотання про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк», а саме про публікацію в мережі інтернет за адресою privatbank.ua договору № SAMDNWFCC0 від 22 червня 2019 року та договору № 0939 від 22 червня 2019 року, укладеного 22 червня 2019 року з ОСОБА_1 .

Враховуючи, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не зверталася з клопотанням про витребування вказаних доказів, в позові нею не зазначалось про наявність таких доказів і неможливість їх вчасного подання разом з позовною заявою відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України, а в апеляційному суді позивач не заявила клопотання про поновлення процесуального строку для витребування доказів, апеляційний суд відмовив в даному клопотанні як необґрунтованому.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно ст. 2 Закону України «Про платіжні послуги» під час надання споживачам послуг на платіжному ринку надавачі платіжних послуг зобов`язані дотримуватися вимог законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів» та інших нормативно-правових актів у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», чинного на час виникнення спірних правовідносин, неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21 січня 2004 року, чинної на час виникнення спірних правовідносин, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно 6.1, 6.2, 6.5 Інструкції № 22, банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; найменування отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Згідно п. 1, 6 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2011 року № 705, чинного на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Згідно п. 8, 9 Положення № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, від 06 вересня 2023 року в справі № 686/30030/21 та інших.

У постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 442/2468/17 (провадження № 61-12092св19) вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

В справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що кошти позивача на загальну суму 49493,95 грн. були переведені на інші рахунки 02 лютого 2022 року окремими платежами за допомогою інтернет-банкінгу «Приват24», і позивачем не спростовано доводи банку про те, що нею не розголошувалася особиста інформація, що стало наслідком списання грошових коштів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, акаунту чи додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, оскільки, проявивши необачність, сама завантажила програму «Any Desk», що нею не заперечується і в апеляційній скарзі, що в подальшому дало змогу ініціювати платіжні операції 09 лютого 2022 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 49493,95 грн.

Встановивши, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від її імені, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з карткового рахунку позивача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено порушення її прав внаслідок незаконних дій відповідача.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які вона посилалася в позовній заяві, та нічим не підтверджене заперечення факту сприяння незаконному використанню інформації не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення та не приймається апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що кредитну картку їй було фактично нав`язано банком і вона нею не користувалась, що грошові перекази були неналежними, що позивача було введено в оману особою, яка несанкціоновано переказала кошти та представилась співробітником АТ КБ «ПриватБанк», а інцидент, який відбувся з нею, не є єдиним і схожі ситуації трапляються з клієнтами АТ КБ «ПриватБанк», не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки будь-яким чином не доводять вини відповідача та порушення ним правил проведення платіжних операцій.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 посилалась на вибуття з її власності грошових коштів в результаті шахрайських дій зазначеної особи, яка представилась співробітником АТ КБ «ПриватБанк», разом із тим, такі обставини підлягають встановленню в межах кримінального провадження № 0000501 за фактом заволодіння невстановленою особою шахрайським шляхом грошовими коштами, досудове розслідування у якому здійснюється Дарницьким УП ГУ НП у місті Києві, в якому ОСОБА_1 є потерпілою особою.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приймає до уваги, що заявляючи вимоги про витребування у неналежного отримувача кошти, ОСОБА_1 не залучено даної особи до участі в справі як відповідача, відтак заявлені нею вимоги не відповідають суб`єктному складу учасників справи.

Апеляційний суд зауважує, що згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційним судом не приймаються як такі, що не заявлялись у позові, доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не було надано до суду першої інстанції докази укладення кредитного договору з позивачем, що відповідачем при супроводі несанкціонованих переказів коштів не було дотримано вимоги чинного законодавства України і неналежно здійснювався платіжний моніторинг.

Викладення позивачем в апеляційній скарзі хронології надходження позову та розгляду справи в суді першої інстанції, дій учасників справи та працівників суду не свідчать про допущення порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не доводять неправильного вирішення справи та відхиляється апеляційним судом як безпідставне.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Оскаржуване рішення є достатньо мотивованим і містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

З огляду на значний обсяг апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.