КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1374/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за привалами спрощеного позовного провадження з повідомленнями (викликом) сторін.

14 жовтня 2023 року позивачка через представника - адвоката Андрєєва М.А. подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на грошові кошти у межах суми 513 721,03 грн, які знаходяться на банківському рахунку відповідача ОСОБА_2 НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» до набрання законної сили рішенням у цій справі.

В обґрунтування заяви зазначила, що 23 січня 2020 року між нею та відповідачем через його довірену особу було укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, за умовами якого останній як продавець у строк до 30 жовтня 2020 року зобов`язувався передати у її власність як покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а вона зобов`язувалася прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 28,9 кв. м в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га з кадастровим номером :03:006:0032, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 4 попереднього договору на підтвердження намірів сторін вона передала, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 253 032 грн. Залишок суми у розмірі 3 959 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 06 березня 2020 року становить 97 787,30 грн, нею було сплачено у повному обсязі, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів представником відповідача.

Проте багатоквартирний житловий будинок, в якому має знаходитися вказана квартира, не побудований, а земельна ділянка, на якій відповідач мав збудувати житловий будинок, 28 вересня 2023 року була відчужена на користь ТОВ «Завод готових сніданків «Аеро-Зет», що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 жовтня 2023 року.

Всупереч умовам попереднього договору відповідач не передав у її власність квартиру до 30 жовтня 2020 року, а також не повернув одержану від неї суму авансу протягом одного місяця. Загальна сума заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу квартири складає 531 140,42 грн, з яких: 350 819,30 грн - основна сума боргу, 28 065,54 грн - три проценти річних, 152 255,18 грн - інфляційні втрати.

Згідно листа приватного виконавця Валявського О.А. від 21 вересня 2023 року у нього на примусовому виконанні перебувало зведене виконавче провадження № НОМЕР_4 щодо стягнення боргу за судовими рішеннями з боржника ОСОБА_2 на користь фізичних осіб. Після реалізації арештованого майна боржника на прилюдних торгах виконавцем було отримано грошові кошти у розмірі 3 201 924,58 грн. При цьому, після розподілу коштів між стягувачами по зведеному виконавчому провадженні у розпорядженні виконавця знаходилася залишкова сума коштів у розмірі 1 077 231,69 грн (без врахування витрат виконавчого провадження).

Відповідно до розпорядження приватного виконавця Валявського О.А. № 70982148 від 13 жовтня 2023 року на рахунок відповідача вирішено повернути грошові кошти в сумі 513 721,03 грн. Як свідчить платіжна інструкція № 28990 від 13 жовтня 2023 року, у цей же день виконавцем на банківський рахунок відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» за реквізитами НОМЕР_1 було перераховано грошові кошти у розмірі 513 721,03 грн.

Таким чином достеменно відомо, що наразі на банківському рахунку ОСОБА_2 знаходяться грошові кошти в сумі 513 721,03 грн.

За наведених обставин, на переконання позивачки, є доцільним вжити заходи забезпечення позову шляхом арешту вказаних грошових коштів, що є співвмірним пред`явленим позовним вимогам. При цьому сам факт того, що ОСОБА_2 добровільно не виконував інші судові рішення, що стало причиною їх примусового виконання шляхом реалізації його майна на торгах, свідчить про те, що забезпечення позову є єдиним інструментом, яке зможе гарантувати виконання судового рішення у даній справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 рокуу задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Посилання представника позивача на те, що відповідач добровільно не виконував інші судові рішення, що стало причиною примусового виконання шляхом реалізації його майна на торгах, на думку суду, не можуть бути підставою для накладення арешту на кошти боржника.

Також не можуть бути підставою для накладення арешту на грошові кошти доводи позивачки про перебування у провадженні суду справ за позовами до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься в матеріалах справи, за відповідачем зареєстровано майно, за рахунок якого позивачка в майбутньому у разі ухилення відповідачем від виконання рішення суду зможе виконати рішення суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Андрєєва М.А. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувана ухвала містить твердження суду першої інстанції, які не відповідають фактичним обставинам справи та не враховують судову практику в аналогічних спорах, зокрема, наведену у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18 та від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22.

Суд не врахував, що все майно відповідача вже було реалізовано в межах виконавчих проваджень для виконання рішень в інших справах, які ОСОБА_2 добровільно не виконував, а в провадженні цього ж суду перебуває ще більше десятка позовів з аналогічних підстав від різних інвесторів до цього відповідача, що свідчить про те, що забезпечення позову є єдиним інструментом, яке зможе гарантувати позивачці виконання судового рішення у цій справі.

У заяві про забезпечення позову була детально обґрунтована необхідність вжиття відповідних заходів, які, з огляду на предмет позову, є співмірними заявленим вимогам та ціні позову. Крім того доведено, що наразі на банківському рахунку відповідача знаходяться грошові кошти в сумі 513 721,03 грн, на які можливо накласти арешт, однак суд першої інстанції зазначеним обставинам належної оцінки не надав та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований спосіб.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Сторони та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору за заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу квартири у загальному розмірі 531 140,42 грн та моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка в особі свого представника - адвоката Андрєєва М.А. просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти у межах суми 513 721,03 грн, які знаходяться на банківському рахунку відповідача НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на існування реальної небезпеки утруднення чи взагалі неможливості виконання рішення суду у цій справі.

До вказаної заяви позивачка додала докази того, що на підставі розпорядження приватного виконавця Валявського О.А. № 70982148 від 13 жовтня 2023 року на банківський рахунок ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» за реквізитами НОМЕР_1 було перераховано (повернуто) грошові кошти у розмірі 513 721,03 грн.

Так, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зроблено висновок про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

З огляду на наведене обґрунтованими є доводи апеляційної скарги у тому, що накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу, є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу квартири у заявленому розмірі не виключається можливість відчуження відповідачем, як стороною цього договору, свого майна у вигляді грошових коштів, що знаходяться на його банківському рахунку, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивачки.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав, свобод та інтересів позивачки у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача.

Посилання районного суду на те, що за відповідачем зареєстровано нерухоме майно, за рахунок якого позивачка в майбутньому у разі ухилення відповідачем від виконання рішення суду зможе виконати рішення суду, є необґрунтованими, адже статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах і лише у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Отже, розглядаючи заяву, суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивачки щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати позивачка, позовним вимогам, та не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтувавши свою відмову у вжитті таких заходів, пославшись лише на норми процесуального права та обмежившись загальним висновком, що зазначені позивачкою обставини не можуть бути підставою для накладення арешту на грошові кошти відповідача.

Таким чином, відмовляючи ОСОБА_1 у забезпеченні позову в зазначеній справі, суд першої інстанції не врахував наведені обставини справи та не здійснив оцінку наданих позивачкою доказів, в порушення вимог статей 149-153 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк», що є домірним змісту і розміру позовних вимог у справі, адже між сторонами виник майновий спір що стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу квартири, а у відповідача як власника цих коштів існує реальна можливість вільно розпорядитися ними на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за захистом.

Колегія суддів враховує, що питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивачки щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться на його банківському рахунку, не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про позивачки забезпечення позову у даній справі.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат позивачки у вигляді сплаченого судового збору в зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та її переглядом в апеляційному порядку не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі задовольнити.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на грошові кошти у межах суми 513 721,03 грн, які знаходяться на банківському рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 в акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк», до набрання законної сили рішенням суду у справі № 369/11623/23.

Стягувач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Боржник - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній