КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5382/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2022 року (суддя Лісовська О.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 12 серпня 2014 року у розмірі 33 536,62грн та судовий збір у розмірі 2 270грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 12 серпня 2014 року, якою підтвердив свою згоду на те, що підсана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач стверджував, що відповідачу був відкритий кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, який додається до позовної заяви, у подальшому кредитний ліміт збільшився до 8 000грн, а відтак банк повністю виконав свої зобовязання, надав відповідачу можливість користування кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 1 листопада 2021 року становить 46 892,14грн та складається із заборгованості за тілом кредита 33 536,62грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, у розмірі 13 355,52грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального і матеріального права.

Представник позивача зазначає, що відповідач, підписавши заяву, засвідчив, що

уклав з банком договір про надання банківських послуг, на підставі чого йому був відкритий картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 11 000грн. Відповідач після отримання картки, за умовами укладеного з банком договору, здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

Представник позивача посилається на те, що вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, довідкою про видані картки відповідачу та випискою по рахункам відповідача, у якій чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомат, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.

Представник позивача, посилаючись на Перелік типових документів, затверджений наказом Мін`юсту від 12.04.2012 р. № 578/5, зазначає, що банківська виписка має статус первинного документу та є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того,представник позивача посилається на те, щовідповідач частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці.

Представник позивача вважає безпідставним застосування судом до даних правовідносин правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17, оскільки вказані правові висновки ґрунтуються на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, а також спростуванні позичальником факту ознайомлення його з умовами кредитування. Однак в матеріалах даної справи наявний витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент підписання відповідачем анкети-заяви, та копія наказу Банку, щодо затвердження саме такої їх редакції.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 12 серпня 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також ОСОБА_1 у заяві підтвердив, що ознайомлений з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua.

У заяві ОСОБА_1 просив видати йому картку для виплат, графа про бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна» не заповнена.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 1 листопада 2021 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 33 536,62грн та 13 365,52грн нарахування за прострочення погашення кредиту на підставі ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем всіх істотних умов кредитного договору, надані позивачем Умови та Правила надання

банківських послуг відповідачем не підписані і в них не визначені конкретні умови договору, а тому суд вважав, що між сторонами не був укладений кредитний договір.

Також суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі відповідачу кредитної картки, відкриття рахунку та надання кредитних коштів, тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів.

Колегія суддів не може повністю погодитися за такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Аналіз вказаних норм свідчить, щоістотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв

ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користуванняпозиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви від 12 серпня 2014 року, підписану ОСОБА_1 , довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки з 12 серпня 2014 року по 3 травня 2018 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за період з12 серпня 2014 року по 31 липня 2018 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правил надання банківських послуг від 10 червня 2014 року.

Однак, в анкеті-заяві від 12 серпня 2014 року, яка підписана ОСОБА_1 , не зазначений розмір процентів та пені, які погодили сторони, як плату за користування кредитними коштами та за порушення виконання зобов`язань по поверненню кредитних коштів.

Надані суду Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 , також суду не було надано доказів, яка саме кредитна картка була видана відповідачу.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для висновку, що між сторонами був укладений саме кредитний договір та погоджені всі істотні умови кредитного договору, а надана анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до правовідносин сторін правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Тарифи у будь-

яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Тарифи та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги, що на підставі заяви відповідача йому був встановлений кредитний ліміт у сумі 11 000грн, відповідач користувався кредитними коштами, тобто фактично погоджуючись з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, у тому числі і розміром нарахованих відсотків, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Матеріали справи не містять доказів, що позивачем відповідачу був встановлений кредитний ліміт у розмірі 11 000грн, яким відповідач користувався з 12 серпня 2014 року.

При цьому відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції заперечував проти доводів позивача та стверджував, що не погоджувався на укладення кредитного договору.

Також матеріалами справи не доведено, що відповідач звертався до банку із заявою про перевипуск кредитної картки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили умови кредитного договору.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання банком доказів видачі відповідачу кредитної картки, відкриття кредитного рахунку та видачі кредитних коштів, так як суд не надав оцінку довідці про видані ОСОБА_1 кредитні картки та виписці з рахунку, відкритого на ім`я відповідача.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України).

Відповідно до довідки Банку про видані картки, відповідачу в межах підписаного договору б/н у від 12 серпня 2014 року були видані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 31 липня 2015 року, терміном дії 05/17; № НОМЕР_2 , дата відкриття 26 серпня 2015 року, терміном дії 01/18; № НОМЕР_3 , дата відкриття 30 січня 2016 року, терміном дії 04/18; № НОМЕР_4 , дата відкриття 12 серпня 2014 року, терміном дії 06/18, № НОМЕР_5 , дата відкриття 8 серпня 2015 року, терміном дії 08/19, №

НОМЕР_6 , дата відкриття 7 вересня 2015 року, терміном дії 09/19, № НОМЕР_7 , дата відкриття 10 жовтня 2015 року, терміном дії 10/19, № НОМЕР_8 , дата відкриття 22 лютого 2016 року, термном дії 02/20, № НОМЕР_9, дата відкриття 3 травня 2018 року, терміном дії 04/22 (с.с.23).

Отримання кредитних карток відповідачем під час розгляду справи судом не спростовано.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З наданої суду банком виписки по рахунку вбачається, що банк видав відповідачу картку, останній користувався нею та грошовими коштами банку, тому висновок суду про ненадання позивачем доказів отримання відповідачем грошових коштів не відповідає наданим суду доказам.

Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суд повинен був дати оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру.

За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З виписки по рахунку відповідача вбачається, що банком кредитний ліміт у розмірі 8 000грн був встановлений 6 березня 2016 року, яким відповідач почав користуватися та станом на 22 вересня 2017 року мав заборгованість у розмірі 7 999грн 67коп., після чого будь-яких витрат по картковому рахунку відповідач не здійснював, але поповнював його: 24 лютого 2018 року на 500грн; 3 березня 2018 року на 150грн; 20 серпня 2018 року на 1450грн; 14 вересня 2018 року на 1550грн; 4 жовтня 2018 року на 1460грн; 13 жовтня 2018 року на 1500грн; 1 грудня 2018 року на 500грн; 31 грудня 2018 року на 1000грн., погасивши заборгованість за тілом кредиту у повному обсязі.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що позивач вважає наявність у відповідача заборгованості станом на 1 листопада 2021 року у розмірі 46 892,14грн, з яких: 33 536,62грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 13 355,52грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України (с.с.6-21).

Разом з цим, належних доказів у підтвердження доводів апеляційної скарги, що відповідачем було отримано 33 536грн 62коп. та не повернуто банку, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Згідно виписки по рахунку, позивачем нараховувалися платежі за «Страхування кредитного ліміту» та щомісячні платежі за послугою «Миттєва розстрочка», відсотки за користування кредитом, пеня. Однак матеріали справи не містять доказів про досягнення між сторонами домовленості про сплату вказаних платежів відповідачем та їх розмір.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З виписки по рахунку відповідача вбачається, що позивачем у період з 1 листопада 2019 року по 1 березня 2020 року нараховані відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з цим, як вже зазначалося вище, отриманні грошові кошти відповідачем були повернуті банку 31 грудня 2018 року, а відтак підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані позивачем докази, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх безпідставністю.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2022 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук