Провадження №: 2/336/29/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Нєдєльчевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник позивача адвокат Сердюченко Володимир Володимирович) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (третя особа ОСОБА_5 ) про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача 26.05.2021 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу № 24616738 від 30.11.2009 р. вбачається, що підставою вининення права власності на житловий будинок є рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі № 2-30.03 від 14.05.2003 р.

14.05.2003 р. Шевченківським районним судом м.Запоріжжя у справі № 2-30.03 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання угоди купівлі-продажу житлового будинку дійсною, визнання права сумісної власності на житловий будинок, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення ухвалено рішення, яким визнано дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , яка відбулась між ОСОБА_2 , діючою на підставі довіреності від 31.08.2000 р. від імені та в інтересах ОСОБА_9 , з одного боку, та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , з іншого боку; визнано за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 право спільної власності без визначення часток на житловий будинок та надвірні споруди по АДРЕСА_1 .

Під час розгляду Шевченківським районним судом м.Запоріжжя цивільної справи № 2-30.03 було встановлено:

- ОСОБА_7 при продажу будинку приховала низку обставин від покупців, зокрема, наявності великої заборгованості за комунальні послуги заборгованість за спожитий газ становила 4 671,43 грн., за спожиту електричну енергію заборгованість становила 1 368,06 грн., за послуги телефонного зв`язку заборгованість становила 168,40 грн.;

- ОСОБА_7 , отримавши від покупців 23 000 доларів США в якості оплати за будинок, в подальшому, ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, одначасно намагаючись продати будинок третім особам.

Таким чином, під час розгляду вказаної вище справи було встановлено факт неправомірної поведінки ОСОБА_7 , яка отримавши від ОСОБА_6 та ОСОБА_5 грошові кошти у зазначеній сумі в якості оплати за будинок не тільки ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, та намагалась продати будинок третім особам, а й намагалась виселити ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судовому порядку з житлового будинку шляхом подання позову про усунення перешкод у користуванні ним.

Перед придбанням житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 будинок, прибудинкові споруди та земельну ділянки, на якій вони розташовані.

Вказана земельна ділянка була огороджена парканом. Однією із споруд, яка була розташована на вказаній земельній ділянці поряд з житловим будинком, був гараж.

При відчуженні житлового будинку ОСОБА_7 зазначила, що предметом продажу є будинок та всі споруди, які розташовані на вказаній земельній ділянці, у т.ч. й гараж.

Сторонами було досягнуто згоди щодо придбання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 житлового будинку та допоміжних споруд, у т.ч. й гаражу.

У квітні 2021 р. позивачу стало відомо про те, що гараж, власником якого позивач завжди вважала себе та ОСОБА_5 , їм не належить.

Так, у квітні 2021 р. до ОСОБА_6 звернувся чоловік, як потім з`ясувалось ОСОБА_4 , з проханням надати йому доступ до гаражу, який розташований поряд з житловим будинком АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 зазначив, що він є власником вказаного гаражу та надав копії правовстановлюючих документів.

При ознайомленні з вказаними документами було встановлено, що 26.06.2014 р. ОСОБА_2 , представник продавця, діючи від імені ОСОБА_8 , на підставі довіреності, посвідченої Байрамовою О.М. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27.09.2013 р. за реєстровим номером 1458, надалі продавець, та ОСОБА_4 , надалі покупець, з другого боку уклали договір купівлі-продажу житлового будинку.

За цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти належний продавцю житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею, 45,4 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0482 га, з відповідними господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, а також наземними і підземними комунікаціями (п.1 договору).

У відповідності до абзацу 2 пункту 2 договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, цільове призначення якої є: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), якій присвоєно кадастровий номер :07:001:0243, не приватизована та питання про її приватизацію не вирішувалось, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим ОСОБА_10 , державним кадастровим реєстратором Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 13.06.2014 р. за № НВ-014.

Згідно п.3 договору на вказаній земельній ділянці знаходяться, літ.А житловий будинок, загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., літ. Б, В сарай, пг погреб з шийкою, літ. Г вбиральня, № 3 водопровід, № 3 паркан.

Абзацом 4 п.6 договору передбачено, що представник продавця, свідчить, що до підписання цього договору житловий будинок, який відчужується, нікому не проданий, не подарований, не є предметом договору іпотеки, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений, в оренду не здатний, під забороною (арештом) не перебуває, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України немає, як юридична адреса не використовується.

У відповідності до п.7 договору відчужуваний житловий будинок оглянутий покупцем до підписання цього договору. Покупець, стверджує, що не має претензій до продавців щодо якісних характеристик відчужуваного будинку, а також про те, що недоліки чи дефекти, які перешкоджають використанню житлового будинку, який відчужується, за цільовим призначенням, та перепланування або інші зміни, які не відображені у технічному паспорті на житловий будинок, складеному Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 02.04.1996 р., відсутні.

Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.06.2014 р. є недійсним з огляду на наступне.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у встановленому порядку.

Перед придбанням житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 будинок, прибудинкові споруди та земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Вказана земельна ділянка було огороджена парканом. Однією із споруд, яка була розташована на вказаній земельній ділянці поряд з житловим будинком, був гараж, який в силу положень ст.ст.186, 380, 381 ЦК України, як приналежність, прослідував за головною річчю, тобто за будинком.

При укладенні договору між ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 остання зазначила про те, що раніше, по АДРЕСА_2 існував житловий будинок, але вказаний будинок був знесений, а на його місці було побудовано гараж.

Земельна ділянка на момент укладення договору між ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 приватизована не була, а отже гараж, як приналежність, при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку перейшов на праві власності до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Посилаючись на ст.ст.655, 656, 662, 203, 215 ЦК України, позивач вказує, що договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 26.06.2014 р., укладений між ОСОБА_2 , як представником продавця ОСОБА_3 , та покупцем ОСОБА_4 , є недійсним, оскільки: зміст цього правочину суперечить діючому законодавству України; правочин не був спрямований на настання правових наслідків.

Ухвалою від 03.06.2021 р. прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 11.08.2021 р.

11.08.2021 р. підготовче судове засідання було відкладено на 22.09.2021 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

22.09.2021 р. закрито підготовче провадження справу призначено до судового розгляду на 18.11.2021 р.

18.11.2021 р. розгляд справи відкладено на 18.02.2022 р. через зайнятість судді в іншому провадженні.

18.02.2022 р. розгляд справи відкладено на 19.04.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

19.04.2022 р. розгляд справи відкладено на 28.04.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

28.04.2022 р. розгляд справи відкладено на 21.06.2022 р., 21.06.2022 р. на 08.09.2022 р., 08.09.2022 р. на 20.10.2022 р., 20.10.2022 р. на 18.11.2022 р., 18.11.2022 р. на 09.01.2023 р. на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України за клопотанням представника позивача.

09.01.2023 р. провадження у справі зупинено на підставі п.1 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Ухвалою від 30.08.2023 р. поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 28.09.2023 р.

28.09.2023 р. розгляд справи відкладено на 26.10.2023 р. на підставі ч.4 ч.2 ст.223 ЦПК України.

26.10.2023 р. розгляд справи відкладено на 30.11.2023 р. у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

30.11.2023 р. розгляд справи відкладено на 12.12.2023 р., залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_1 .

12.12.2023 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 01.02.2024 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідків.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили, відзиву чи пояснень по суті спору не подавали.

Суд розглянув справу за відсутності відповідачів та третьої особи на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що 26.06.2014 р. ОСОБА_2 , представник продавця, діючи від імені ОСОБА_8 , на підставі довіреності, посвідченої Байрамовою О.М. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27.09.2013 р. за реєстровим номером 1458, надалі продавець, та ОСОБА_4 , надалі покупець, з другого боку уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.25-26).

За цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти належний продавцю житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею, 45,4 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0482 га, з відповідними господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, а також наземними і підземними комунікаціями (п.1 договору).

Право власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2014 р. було 26.06.2014 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.27).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності на підставі рішення місцевого суду Шевченківського району м.Запоріжжя № 2-30.03 від 14.05.2003 р. належить житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11-12, 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т.1 а.с.141). Спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , є ОСОБА_1 (т.1 а.с.139).

ОСОБА_6 , через свого представника, 26.05.2021 р. звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 від 26.06.2014 р., укладеного між продавцем ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_2 , та покупцем ОСОБА_4 .

У своїй позовній заяві про визнання недійсним зазначеного договору ОСОБА_6 посилалася на положення статей 203, 215 ЦК України та зазначала, що зміст оскаржуваного договору суперечить діючому законодавству та правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правовідношення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визначення судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється ) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями частини 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до зазначених норм закону недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією із сторін договору, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним є: по-перше пред`явлення позову однієї із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге наявність підстав для оспорення правочину; по-третє встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У своїй позовній заяві про визнання недійсним договору купівлі-продажу ОСОБА_6 зазначала, що договір не був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки на момент укладення спірного договору об`єкти нерухомості були знесені і за договором були придбані неіснуючі об`єкти, і укладення такого договору порушує її право, як власника гаражу, на який, як на приналежність, перейшло право власності до неї та ОСОБА_5 .

Разом з тим, як було встановлено судом, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 26 червня 2014 року уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , умови якого сторонами договору виконано у повному обсязі.

Аналізуючи надані позивачем докази у сукупності з положеннями законодавства суд вважає, що внаслідок укладення між покупцем та продавцем договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.06.2014 р. не було порушено будь-яке суб`єктивне цивільне право або інтерес позивача (її правонаступника) .

Крім того сторона позивача суду не довела, що оскаржуваний договір суперечить діючому законодавству і не спрямований на настання правових наслідків, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового забору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10, 12, 88, 141, 142, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (остання відома адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (остання відома адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) (третя особа ОСОБА_5 ) про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12 лютого 2024 року.

Суддя О.В.Дмитрюк