Постанова

Іменем України

29 січня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2365/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 11 липня 2023 року

у цивільній справі №760/27619/21 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудницька Оксана Михайлівна

про визнання недійсним договору про зміну черговості спадкування та встановлення факту,

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому на підставі ст. 230 ЦК України просила визнати недійсним договір про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування, укладений 26.08.2021 між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначила, що оспорюваний договір вона уклала під впливом обману, оскільки відповідачі, скориставшись її юридичною необізнаністю, віком, повідомили їй недостовірну інформацію про їх право на спадкування у четверту чергу за законом, про те, що вони протягом останніх п'яти років проживали однією сім'єю зі спадкодавцем - її сестрою ОСОБА_4 , і саме ця інформація вплинула на її рішення щодо укладення з відповідачами оспорюваного договору.

Також в обґрунтування позову посилалася на те, що у відповідності до вимог ст. 1259 ЦК України укладення договору про зміну черговості спадкування можливе лише саме між спадкоємцями за законом, тоді як відповідачі не є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 і відсутнє судове рішення про встановлення факту їх спільного проживання зі спадкодавцем протягом останніх п'яти років до дня смерті, що в свою чергу унеможливлювало посвідчення нотаріусом оспорюваного правочину.

17 січня 2023 року ОСОБА_3 подала заяву, в якій окрім вимоги про визнання недійсним договору про зміну черговості спадкування, також просила встановити факт не проживання однією сім'єю з 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 померлої ОСОБА_4 з відповідачами, відсутності тяжкого стану здоров'я ОСОБА_4 протягом цього періоду та відсутності необхідності надання їй, пов'язаної з цим фізичної і матеріальної допомоги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року позов задоволено частково та визнано недійсним договір про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування, укладений 26.08.2021 між сторонами. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачі звернулися до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в частині задоволення позовної вимоги є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказували, що судом першої інстанції при розгляді справи було невірно встановлено характер спірних правовідносин та суб'єктний склад даного спору, що й стало наслідком невідповідності висновків суду обставинам справи.

Судом не враховано, що позивач обрав спосіб захисту свого права шляхом визнання правочину недійсним з підстав, що є різними по своїй правовій природі та характеру правовідносин, а саме з підстав визначених у ст. 230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману) та з посиланням на положення ст. 1259 ЦК України.

Вказували, що належним відповідачем у даній справі повинен бути саме приватний нотаріус, який посвідчував оспорюваний договір всупереч вимогам закону. Проте, суд дану обставину залишив поза увагою та ухвалив рішення щодо інших відповідачів, які не несли будь-якої відповідальності за порушенням нотаріусом своїх прямих обов'язків при здійсненні нотаріальної діяльності.

Вважали, що оскільки сам факт не надання ними недостовірної інформації щодо їх права на спадкування у четверту чергу за законом після померлої сестри позивача не могло бути тією обставиною, що мала істотне значення для вчинення позивачем договору про зміну черговості спадкування, оскільки наявність в останньої цієї інформації жодним чином не впливала на баланс черговості спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , а отже і ніяким чином не спонукала її до вступу, поза її волею, у правовідносини, які були б невигідні для неї.

За наведених обставин просили скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року в частині визнання недійсним договору про зміну черговості спадкування та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 23.01.2024 не з'явилися. Від представника відповідачів ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителів.

Позивачка, також належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 23.01.2024 не з'явилася. Від представника позивачки ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя.

Третя особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 23.01.2024 не з`явилася та свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення судового рішення, за відсутності учасників справи в судовому засіданні 23.01.2024, є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16.08.2021, яка є рідною сестрою позивача ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 залишилось майно: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 та земельна ділянка за адресою: Київська область, Бориспільській район, СТ «Віта».

26 серпня 2021 року між сторонами укладено Договір про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудницькою О. М.

Відповідно до умов цього договору спадкоємці визначили черговість одержання ними права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . А саме за домовленістю між спадкоємцями одержання права на спадкування буде відбуватись в наступній черговості: спадкоємець - 1, яка є сестрою померлої ОСОБА_4 вважається спадкоємцем за законом 2 черги, спадкоємець - 2 та спадкоємець - 3 за законом відносяться до спадкоємців 4 черги, як особи, які з 2014 року проживали однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_4 , отримують право на спадкування як спадкоємці 2 черги. Спадкоємець - 2 та спадкоємець - 3 є племінниками чоловіка спадкодавця ОСОБА_4 яка через важкий стан здоров`я потребувала постійної допомоги, фізичної та матеріальної підтримки, у тому числі в зв`язку з тяжкою хворобою її чоловіка ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Звертаючись із позовом до суду, позивачка, серед іншого, зазначала, що у спірному договорі нотаріусом була зазначена неправдива інформація щодо відповідачів, а саме те, що вони проживали із ОСОБА_4 однією сім`єю з 2014 року та те, що ОСОБА_4 потребувала матеріальної та фізичної допомоги через хворобу та хворобу свого чоловіка. Вказувала, що в матеріалах спадкової справи відсутнє, а нотаріусом не перевірявся факт наявності рішення суду на підтвердження проживання відповідачів) з 2014 року однією сім`єю із ОСОБА_4 .

Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса Рудницької О. М., нею були встановлені особи, які звернулися із заявами про вчинення нотаріальної дії, проведено з ними спілкування та відповідно до Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій, установлено волевиявлення осіб, дійсні їх наміри на вчинення правочину та розуміння ними значення, умов та правових наслідків правочину, який вони мають намір укласти. Вказала, що спадкоємець 2 черги ОСОБА_3 не висловлювала заперечень щодо визначення спадкоємців 4 черги (відповідачі) як спадкоємців 2 черги, урівнявши їх у праві спадкування з собою. Після вказаного вона приступила до оформлення договору про зміну черговості спадкування та після підписання цього договору всіма учасниками, без будь-яких заперечень та зауважень, посвідчила його. Після цього прийняла заяви від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про прийняття спадщини. Оскільки ОСОБА_1 до заяв про прийняття спадщини було долучено оригінал договору про зміну черговості спадкування, вказане не вимагалось від ОСОБА_2 , а також наявність оригіналу такого договору не вимагало отримання від відповідачів рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, яке б вона вимагала, у випадку відсутності договору про зміну черговості спадкування. При цьому, вказала, що їх статус не заперечувався ОСОБА_3 . Зауважила, що навіть при відсутності договору про зміну черговості спадкування, у випадку звернення до неї відповідачів із заявами про прийняття спадщини як спадкоємцями 4 черги, вона не мала права відмовити у прийняті заяв та вимагала б підтвердження віднесення їх до 4 черги спадкоємців лише на етапі видачі свідоцтва про право на спадщину. Зауважила, що під час укладання договору про зміну черговості спадкування на ОСОБА_3 ніхто не чинив тиску чи будь-якого впливу. При цьому ОСОБА_3 , маючи певні сумніви під час укладання договору, не була позбавлена можливості звернутись до неї із питаннями, проте цього зроблено не було. Вказала, що 13 вересня 2021 року ОСОБА_3 разом з дочкою прийшла до неї в офіс та просила дати їй копію її заяви про прийняття спадщини. При цьому, не подавала заяви про розірвання договору про зміну черговості спадкування та не заявляла про таке бажання.

Судом встановлено, що у тексті оспорюваного договору зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями після померлої ОСОБА_4 четвертої черги, як особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю з 2014 року.

При цьому, в матеріалах спадкової справи відсутні будь-які документи на підтвердження вказаної обставини, зокрема відповідного рішення суду.

Надаючи письмові пояснення, приватний нотаріус Рудницька О. М. зазначила, що оскільки позивачка (спадкоємець другої черги) не заперечувала факту того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (відповідачі) є спадкоємцями, після померлої ОСОБА_4 , четвертої черги, вона не вимагала у них таких доказів, та вказала, що немала права, відповідно до приписів норм чинного законодавства відмовити таким особам у прийняті заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 .

Судом першої інстанції, допитавши свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином сестри чоловіка спадкодавця ОСОБА_8 , а ОСОБА_1 , є сином брата сестри чоловіка спадкодавця ОСОБА_4 , а отже вони не мають кровного споріднення із спадкодавцем ОСОБА_4 .

До того ж, суд першої інстанції надав оцінку тій обставині, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт проживання відповідачів зі спадкодавцем однією сім'єю протягом останніх п'яти років до смерті спадкодавця.

Апеляційна скарга не містить доводів, що судом надана невірна оцінка показам свідків.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_18 посилалася на те, що оспорюваний договір вона уклала під впливом обману, оскільки відповідачі скористалися її юридичною необізнаністю та віком, повідомивши їй недостовірну інформацію про їх право на спадкування у четверту чергу за законом, вказуючи на проживання зі спадкодавцем останніх п'ять років однією сім'єю.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких позивачку введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі №494/1242/16, від 25 вересня 2019 року у справі №572/940/16-ц, від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, зокрема положення ст. 203, 215, 230 ЦК України та врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм, а також здійснивши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи прийняття або відхилення кожного доказу у справі, дійшов правильного висновку про укладення оспорюваного договору позивачкою під впливом обману і у зв`язку з цим обґрунтовано задовольнив позов цій частині.

Апеляційна скарга не містить доводів, що судом першої інстанції невірно здійснено оцінку доказів, наявних в матеріалах справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачка усвідомлювала який правочин вчиняла.

Більш того, як правильно зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення,відповідачі, скориставшись юридичною необізнаністю позивачки, її віком, повідомили їй недостовірну інформацію, а саме, те що вони є спадкоємцями 4 черги після смерті її сестри, бо проживали із її сестрою ОСОБА_4 протягом останніх 5 років однією сім`єю, достовірно знаючи про те, що насправді це не відповідає дійсності.

Так, як правильно зазначив суд в оскаржуваному рішенні, представник відповідачів у судових засіданнях не заперечував факту не проживання постійно відповідачів, не ведення спільного господарства, спільного бюджету, відсутності спільних прав та обов`язків, відповідачів із спадкодавцем ОСОБА_4 , що притаманне саме сім`ї, у розумінні статті 3 СК України.

Таким чином, судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що у випадку наявності у позивачки інформації, що насправді відповідачі у справі не є спадкоємцями після померлої ОСОБА_4 , вона б не укладала з ними договору про зміну черговості спадкування, а отже відповідачі мали умисел на повідомлення позивачці саме таких обставин (спільне проживання однією сім`єю, віднесення їх до спадкоємців взагалі та зокрема, до 4 черги щодо майна померлої ОСОБА_4 ) знаючи, що насправді такі обставини не існували, а тому спірний договір позивачкою був укладений під впливом обману, бо такі обставини мали істотне значення, а також повідомлення таких обставин, мало своїм наслідком для відповідачів успадкування частини майна померлої.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка заявила позовну вимогу про визнання договору недійсним з двох підстав, а саме посилаючись на ст. 230 та ст. 1259 ЦК України не спростовують висновку про задоволення позову в цій частині та фактично зводяться до власного тлумачення даних норм матеріального права, як взаємовиключних при зверненні до суду з позовом про визнання недійсним договору про зміну черговості спадкування. Водночас, діючим законодавством не заборонено звертатися до суду з позовом про визнання недійсним договору з різних підстав.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позов про визнання договору недійсним пред'явлено до неналежних відповідачів. Так, на думку відповідачів, за даним позовом належним відповідачем має бути приватний нотаріус, який посвідчив оспорюваний правочин з порушенням вимог діючого на той час законодавства.

Колегія суддів вважає безпідставним такі доводи апеляційної скарги, оскільки як неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах, зокрема в постанові від 30 липня 2020 року у справі №670/23/18, що у справі за позовом про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є саме сторони оспорюваного договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про в частині задоволення позовної вимоги є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська