КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року місто Київ.

Справа № 757/14589/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1277/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року (ухвалено у складі судді Новака Р.В,, інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

ВСТАНОВИВ

Позивачка звернулася до суду з позовом до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивач є клієнтом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі депозитних договорів № SAMDN5857 від 02.08.2012 р. та № SAMDN5041 від 02.08.2012 р.

02.08.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN5857.

Відповідно до даного договору Позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на якій Позивачем були внесені 100 000, 00 дол. США.

02.08.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN5041.

Відповідно до даного договору Позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_2 , на якій Позивачем були внесені 50 000, 00 дол. США.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим, рахунки Позивача було безпідставно заблоковано Відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 11.04.2016 р. на ім`я Голови Правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дубілет О. В. було направлено заяву про розірвання зазначених вище депозитних договорів та видачу належних Позивачу коштів.

Дана заява була отримана Відповідачем 14 квітня 2016 р. але задоволена не була.

Неможливість отримання Позивачем належних коштів вимусили Позивача звернутися із позовом до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р., у справі № 201/6621/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення депозитних вкладів, виплату відсотків та стягнення штрафних санкцій було задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового вкладу № SAMDN5857 від 02 серпня 2012 р. в сумі 100 000 доларів США сума вкладу; 21 895, 89 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 рік, 735 335, 31 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 20 074 653, 96 грн.; 8 063, 01 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 р. становить 220 120, 17 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового вкладу № SAMDN 5041 від 02 серпня 2012 р. в сумі 50 000 доларів США сума вкладу; 10 947, 94 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., 367 667, 65 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 р. становить 10 037 326, 85 грн.; 4 031,51 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 110 061, 22 грн.

Постановою Верховного Суду від 26.02.2020 р. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р. було змінено в частині суми пені. Пеня була зменшена до 500 000, 00 грн. (за договором № SAMDN5857 від 02 серпня 2012 р.) та до 250 000, 00 грн. (за договором № SAMDN 5041 від 02 серпня 2012 р.).

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р. було залишено без змін.

16 березня 2020 р. в банку отримано пропозицію Позивача (вих. № 1|ОСОБА_5 від 16.03.2020 р.) відносно добровільного виконання рішення суду, що набрало законної сили.

У зазначеній пропозиції Позивачка повідомила банк про те, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва знаходиться справа № 757/54151/19-ц, за позовом ОСОБА_3 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Ціна позову становить 1 688 782, 58 дол. США.

У разі якщо банк виконає у добровільному порядку Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р. (справа № 201/6621/16-ц), з урахуванням змін внесених Постановою ВС від 26.02.2020 р. та виплатить їй, протягом 5 днів із дати отримання даної пропозиції, присуджені їй кошти, вона згодна відмовитися від позову у справі № 757/54151/19-ц також Позивачка повідомила банк про те, що вона може відмовитись від будь-яких подальших претензій до банку, у тому числі й від поданого позову про стягнення пені та відсотків.

Банк відмовився від виконання рішення суду у добровільному порядку.

Враховуючи, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання ми звертаємося до суду із даним позовом, з метою якнайшвидше спонукати повністю платоспроможного боржника виконати своє зобов`язання, від безпідставного невиконання якого він ухиляється вже більше 6-и років.

Неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання.

У зв`язку з вищевикладеним Позивач просив стягнути на її користь з Відповідача пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року позовну вимогу задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 800 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитним договором № SAMDN5857 від 02.08.2012 р. та 400 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитним договором № SAMDN5041 від 02.08.2012 р.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Канципа Євгеній Сергійович 02 жовтня 2023 року, згідно поштової відмітки, подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні таких вимог.

Апеляційну скаргу аргументовано тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мали значення для справи, висновки не відповідають обставинам справи.

Посилаючись на постанову Верховного Суду у справі № 321/404/19, зазначає, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Вказує, що позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитних договорів, звернувшись до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про виплату належних йому коштів за договорами банківських вкладів разом з нарахованими процентами, а тому договори вважаються розірваними та відповідно пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

17 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Дугінова Дмитра Андрійовича , яким просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що у постанові Верховного суду, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, Верховний Суд чітко зазначив, що договори укладені між сторонами є розірваними після набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання, а не про те, що договори, укладені між сторонами є розірваними після набрання законної сили рішення суду про стягнення коштів.

Звертає увагу на те, що твердження банка про те, що договори є розірваними з моменту звернення Позивача до банку із заявою про розірвання договорів є безпідставними, адже заява позивачки від 29 березня 2016 року не відповідає вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв.

Вказує, що до п. 3.6.3.4.7. Умов та Правила надання банківських послуг у редакції від 01 вересня 2013 року: Датою дострокового розірвання депозиту у разі надання банківських послуг з ініціативи клієнта вважати день отримання клієнтом письмової згоди банку; з ініціативи банку - день отримання банком письмової згоди клієнта; у разі укладання Додаткової Угоди про припинення дії вкладу дати дострокового розірвання депозиту вважається дата укладення Угоди або інша зазначена у цій Угоді».

Зазначає, що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання.

Зазначає, що зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17,вбачається, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.

Вказує, що у Постанові ВС від 31 травня 2023 року у справі № 757/42452/20-ц Верховний Суд зазначив наступне: «Права позивачки як вкладника в період виконання судового рішення про стягнення судом неповернутих вкладів підлягають захисту шляхом стягнення 3% річних на підставі ст.. 625 ЦК України та ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Коцюба О.В. підтримав доводи апеляційної скарги. Позивач чи її представник в судове засідання не з`явились, заявою від 08 січня 2024 року просили здійснити розгляд апеляційної скарги без їх участі (а.с. 219-220).

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника банку, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.08.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN5857.

Відповідно до даного договору Позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на якій Позивачем були внесені 100 000, 00 дол. США.

02.08.2012 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN5041.

Відповідно до даного договору Позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_2 , на якій Позивачем були внесені 50 000, 00 дол. США.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим, рахунки Позивача було безпідставно заблоковано Відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 11.04.2016 р. на ім`я Голови Правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дубілет О. В. було направлено заяву про розірвання зазначених вище депозитних договорів та видачу належних Позивачу коштів.

Дана заява була отримана Відповідачем 14 квітня 2016 р. але задоволена небула.

Неможливість отримання Позивачем належних йому коштів вимусили Позивача звернутися з позовом до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р., у справі № 201/6621/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення депозитних вкладів, виплату відсотків та стягнення штрафних санкцій було задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового вкладу№ SAMDN5857 від 02 серпня 2012 р. в сумі 100 000 доларів США сума вкладу; 21 895, 89 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 рік, 735 335, 31 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 20 074 653, 96 грн.; 8 063, 01 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 р. становить 220 120, 17 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового вкладу № SAMDN 5041 від 02 серпня 2012 р. в сумі 50 000 доларів США сума вкладу; 10 947, 94 доларів США відсотки за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., 367 667, 65 доларів США пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 р. становить 10 037 326, 85 грн.; 4 031,51 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20 лютого 2017 року становить 110 061, 22 грн.

Постановою Верховного Суду від 26.02.2020 р. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р. було змінено в частині суми пені. Пеня була зменшена до 500 000, 00 грн. (за договором № SAMDN5857 від 02 серпня 2012 р.) та до 250 000, 00 грн. (за договором № SAMDN 5041 від 02 серпня 2012 р.).

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р. було залишено без змін.

16 березня 2020 р. в банку отримано пропозицію Позивача (вих. № 1|ОСОБА_5 від 16.03.2020 р.) відносно добровільного виконання рішення суду, що набрало законної сили.

У зазначеній пропозиції Позивачка повідомила банк про те, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва знаходиться справа № 757/54151/19-ц, за позовом ОСОБА_3 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Ціна позову становить 1 688 782, 58 дол. США.

У разі якщо банк виконає у добровільному порядку Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 р. (справа № 201/6621/16-ц), з урахуванням змін внесених Постановою ВС від 26.02.2020 р. та виплатить їй, протягом 5 днів із дати отримання даної пропозиції, присуджені їй кошти, вона згодна відмовится від позову у справі № 757/54151/19-ц також Позивачка повідомила банк про те, що вона може відмовитись від будь-яких подальших претензій до банку, у тому числі й від поданого позову про стягнення пені та відсотків.

Банк відмовився від виконання рішення суду у добровільному порядку.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи тривале та безпідставне невиконання Відповідачем законних вимог Позивача та рішення суду, що набрало законної сили, враховуючи недобросовісну поведінку банка, який навіть після набрання законної сили рішенням суду про стягнення вкладів та відсотків, продовжив ігнорувати законні вимоги Позивача про повернення належних йому вкладів, продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи Позивача, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення пені в сумі 800 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDN5857 від 02.08.2012 р.) та 400 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDN5041 від 02.08.2012 р.).

Колегія суддів не погоджується с такими висновками суду з огляду на наступне.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19

(провадження № 61-7157св20).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21).

У доктрині приватного права зауважується, що ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22).

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України).

На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Національного Банку України регулювати вимоги щодо форми такого одностороннього правочину як відмова від договору банківського вкладу.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що:

«пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджена судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) вказано, що:

«частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2016 р. на ім`я Голови Правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дубілет О. В. було направлено заяву про розірвання зазначених вище депозитних договорів та видачу належних Позивачу коштів. Дана заява була отримана Відповідачем 14 квітня 2016 р., тому між сторонами припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу з 14 квітня 2016 року.

Після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.

Як установлено судом, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обчислену за період з 19 квітня 2016 р. по 06 листопада 2016 р.та з 02 березня 2014 р. по 06 листопада 2016 р., у той час як договір банківського вкладу було розірвано 14 квітня 2016 року за її власною ініціативою. Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, тому суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20)».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2023 року у справі №757/42452/20.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року по справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) зазначено, що:

«у справі, що переглядається: за договором про депозитний вклад № Оn48631298 від 27 квітня 2005 року днем повернення депозиту є 28 липня 2005 року, тому він є припиненим з 28 липня 2005 року; у пункті 2 договору № Оn48631303 від 04 травня 2005 року, сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до діючого законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору», тому враховуючи подану ОСОБА_1 03 серпня 2005 року заяву про повернення коштів, зазначений договір вважається розірваним з 05 серпня 2005 року, на письмову вимогу вкладника; за таких обставин відсутні підстави для стягнення неустойки (пені) за порушення прав споживачів банківських послуг на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у зв`язку припиненням 28 липня 2005 року дії договору про депозитний вклад № Оn48631298, та розірванням договору про депозитний вклад № Оn48631303 з 05 серпня 2005 року, припинено правовідносини за цими договорами; суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) вказано, що:

«Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги. Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд установив, що 15 листопада 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяву ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського рахунка № SAMDN0582 від 24 квітня 2012 року та № SAMDN7879 від 16 жовтня 2013 року. Отже, з 17 листопада 2019 року (з урахуванням вихідних днів) між сторонами припинилися договірні правовідносини за цими договорами. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Як установив суд, ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з відповідача пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тоді як договори банківських рахунків було розірвано 17 листопада 2019 року за його власною ініціативою. Оскільки між ОСОБА_1 та банком з 17 листопада 2019 року припинено правовідносини за вказаними договорами банківських рахунків, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені за вказаними договорами банківських рахунків відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».Зазначене узгоджується з правовими висновками, що містяться у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 572/3074/20 (провадження № 61-17395св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21), від 22 червня 2022 року у справі № 522/9488/18 (провадження № 61-5304св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 757/10991/19-ц (провадження № 61-2639св22)».

Аргумент сторони позивача з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг, які містяться в архіві банку на його офіційному сайті, про те, що договір уважається достроково розірваним лише після отримання клієнтом письмової згоди банку, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені Умови та Правила не підписані вкладником, а тому не є складовою умов договору банківського вкладу та підставою виникнення прав та обов`язків у сторін у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору;

у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.

Натомість договір банківського вкладу вважається розірваним з моменту поінформування позивачем банку про вчинення ним односторонньої відмови від договору, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21) і від 04 липня 2023 року в справі № 357/7048/22 (провадження № 61-4642св23).

Апеляційний суд відхиляє посилання у відзиві на висновки в постановах від 22 лютого 2022 року (справа № 757/20428/19); від 22 лютого 2022 року (справа № 757/63364/19); від 26 квітня 2022 року (справа № 539/4098/18); від 08 червня 2022 року (справа № 757/61769/19-ц); від 22 червня 2022 року (справа № 219/6058/18), оскільки механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимогОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 800 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитним договором № SAMDN5857 від 02.08.2012 р. та 400 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитним договором № SAMDN5041 від 02.08.2012 р.- скасувати та в їх задоволенні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 січня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська