Справа № 158/1945/24
Провадження № 2/0158/539/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2024 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді - Костюкевича О.К.

секретаря - Хмілевської І.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника третьої особи - Міщенко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2002 року у відділі РАГСу Ківерцівського районного управління юстиції він зареєстрував шлюб з відповідачем по справі, ОСОБА_2 ..

Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (який в даний час уже повнолітній) та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що за час перебування в шлюбі вияснилось, що він та відповідач зовсім різні за характером люди, а тому між ними постійно виникали сварки, конфлікти та інші непорозуміння, які негативно впливали на їх відносини, та на здоров`я і виховання дітей. Щоб припинити такі стосунки вони вирішили проживати окремо. Відповідач з сином ОСОБА_5 проживає в м. Ківерці, а позивач з сином ОСОБА_4 в м. Броди, Львівської області.

08 вересня 2010 року відповідач звернулась до Ківерцівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу. 28 вересня 2010 року Ківерцівським районним судом було винесено рішення, згідно якого шлюб між ними було розірвано.

15 жовтня 2010 року позивач та відповідач уклали угоду, яку нотаріально оформили двома заявами, згідно яких: малолітній син ОСОБА_5 буде проживати з відповідачем ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 ; старший син ОСОБА_4 буде проживати із позивачем ОСОБА_1 в м. Броди Львівської області.

Оскільки відповідач не виконувала умови угоди, не відпускала на проживання із позивачем сина ОСОБА_4 , тому позивач звернувся до суду. Рішенням Ківерцівського районного суду від 16 листопада 2010 року було вирішено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , з батьком ОСОБА_1 , за місцем проживання останнього у АДРЕСА_2 .

Зазначає, що з 2011 року за вислугу років він став пенсіонером, що стверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 . У зв`язку із звільненням із військової служби він із сином ОСОБА_4 переїхав на проживання у будинок по АДРЕСА_3 , що належить його матері - ОСОБА_7 . Молодший син ОСОБА_5 , відразу після переїзду батька у м. Ківерці почав приходити до них, харчуватися із ОСОБА_4 , та часто залишався ночувати.

В даний час син ОСОБА_4 є студентом Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пуюля, тому більше проживає за місцем навчання. Син ОСОБА_5 залишився проживати із позивачем, та повертатися на проживання до відповідача у будинок по АДРЕСА_1 не бажає, через що між позивачем та відповідачем часто виникають спори, що негативно виливає на здоров`я і виховання дитини. Добровільно вирішити спір стосовно місця проживання дитини відповідач ОСОБА_2 не бажає.

Вказує, що факт проживання сина ОСОБА_5 разом із ним у буд. АДРЕСА_3 стверджується: актом обстеження місця проживання від 18 грудня 2023 року №9-891/02-07.

На підставі наведеного, просить визначити місце проживання сина ОСОБА_5 із ним.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.06.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Відповідачем ОСОБА_2 15.07.2024 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та категорично не погоджується з тим, щоб син ОСОБА_5 постійно проживав із батьком. Вказує, що в останній період часу син ОСОБА_5 став частіше ночувати у позивача, харчуватися у нього, тобто більше часу проводити по місцю проживання батька, ніж у будинку де він виріс по АДРЕСА_1 . Вона намагалася знайти спільну мову з бувшим чоловіком стосовно того, щоб син ОСОБА_5 більше часу проводив і ночував вдома, по АДРЕСА_1 , однак до спільної згоди вони не дійшли.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що син ОСОБА_5 має проживати разом із ним. Вона не проти його спілкування з батьком, однак хоче, щоб син ОСОБА_5 проживав разом зі нею, так як вона створила всі необхідні умови для його проживання у комфортних умовах. А тому, у задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві, просила позов залишити без задоволення.

Неповнолітній ОСОБА_9 в судовому засіданні вказав, що хоче проживати разом із батьком по АДРЕСА_3 , мають спільні інтереси, підтримує дружні відносини із старшим братом. Водночас проживати з матір`ю по АДРЕСА_1 він не бажає, оскільки часто виникають конфліктні ситуації, як із матір`ю так і з його дідом та бабою, які проживають по АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначивши про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.09.2010 (а.с.8).

В період перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13.02.2009 (а.с.7).

Рішенням Ківерцівського районного суду від 16 листопада 2010 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , з батьком ОСОБА_1 , за місцем проживання останнього у АДРЕСА_2 (а.с.9-10)

Позивач ОСОБА_1 з 2011 року за вислугу років став пенсіонером, що стверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.20).

Факт проживання сина ОСОБА_5 разом із позивачем у буд. АДРЕСА_3 стверджується: актом обстеження місця проживання від 18 грудня 2023 року №9-891/02-07, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 проживають без реєстрації по АДРЕСА_3 ; актом обстеження умов проживання від 24 травня 2024 року із якого слідує, що позивач з сином ОСОБА_5 проживають без реєстрації по АДРЕСА_3 . Для виховання та розвитку дитина має власну вмебльовану кімнату, одяг та взуття по сезону, забезпечений всім необхідним для школи. Під час бесіди із ОСОБА_5 той підтвердив, що хоче проживати разом із батьком. Факт спільного проживання ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 підтверджено (а.с.13-14).

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста позивач здоровий, за період з 2019-2023 роки за медичною допомогою не звертався. На обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває (а.с.16-17).

Разом з тим, згідно висновку органу піки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради від 12.07.2024 та актів обстеження умов проживання від 04.07.2024 та 05.07.2024, комісією здійснено обстеження умов проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 та вирішено, в інтересах дитини, визначити місце проживання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 (а.с.50-53).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 344/16033/21 (провадження № 61-4194св23) суд дійшов висновку, що вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності, які не виявлені у батька.

Суд зазначає, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі чи будинку), про те, з ким із них дитина залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

З врахуванням вищевикладеного, на підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, де якнайкращим інтересам дитини буде відповідати її проживання з батьком, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та необхідність визначення місця проживання дитини з батьком.

Разом з тим, відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім цього, суд звертає увагу, що оскільки неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досягнув чотирнадцяти років, тому він вправі самостійно визначати з ким із батьків буде проживати.

Поряд з цим, оскільки позивачем ОСОБА_1 вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь понесених судових витрат не заявлялося, судом питання щодо розподілу судових витрат не вирішується та усі судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 12, 81, 247, 263-265, 274-279, 280, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем проживання батька по АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради, вул. Шевченка, 14, м. Ківерці Луцького району Волинської області, код ЄДРПОУ - 26516861.

Повний текст судового рішення складено - 28.08.2024.

Суддя Ківерцівського районного суду О.К. Костюкевич