Провадження № 2/201/714/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

05 лютого 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Друга Маріупольська державна нотаріальна контора) про зняття арешту та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

23.10.2023 (а.с. 21) ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 (третя особа Друга Маріупольська державна нотаріальна контора) про зняття арешту та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 2 - 5).

Ухвалою судді від 10.11.2023 відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 24).

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.08.1998 приватним нотаріусом Маріупольського МНО Апалько М.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1920.

Згідно із довідкою ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» від 02.08.2023 № 302, станом на 31.12.2012 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване КПП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість» за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.1998 № 1920, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., про що занесено реєстраційний запис від 17.08.1998 за № 36054 в реєстраційній книзі б/н.

Під час проведення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав 28.08.2023 на квартиру, позивачеві стало відомо про те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав міститься запис про обтяження - арешт, зареєстрований 03.08.2005 за № 2253680 реєстратором: Перша Маріупольська державна нотаріальна контора; підстава обтяження не вказано, б/н, 24.03.1998, Нарсуд жовтневого району, реєстратор Перша Маріупольська державна нотаріальна контора; власник: ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 344302275 від 28.08.2023 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 344298569 від 28.08.2023.

ОСОБА_2 була попереднім власником квартири. Заборона зареєстрована у Реєстрі речових прав 03.08.2005, тобто після придбання квартир позивачем.

Приватний нотаріус Маріупольського МНО при реєстрації договору купівлі-продажу мала перевірити заборони відчуження або арешту об`єктів відчуження у відповідності до вимог п. 52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 18.06.1994 р. № 18/5, та яка була чинна на день укладання договору купівлі-продажу квартири, та п. 6.3 Положення про єдиний реєстр для реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 41/5 від 27.05.1997, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 27.05.1997 за № 194/1998 (який був чинним на момент посвідчення договору).

Також вказав, що до укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 передала позивачеві акт про неможливість стягнення від 30.07.1998, складений у виконавчому проваджені на виконання рішення Народного суду жовтневого району міста Маріуполя про накладення арешту, та повідомила про те, що існував конфлікт з власником сусідньої квартири АДРЕСА_3 через встановлені з порушення правил пожежної безпеки вхідні двері в квартиру ОСОБА_2 . Зазначена справа розглядалась Народним судом Жовтневого району міста Маріуполя і направлена до виконання Судовим виконавцям Жовтневого суд. За приписом суду ОСОБА_2 було проведено демонтаж вхідної двері до квартири АДРЕСА_1 та встановлено згідно правил пожежної безпеки, що підтверджується вищенаведеним актом про неможливість стягнення.

Отже, заборона була накладена помилково, адже на день укладення договору купівлі-продажу квартири була відсутня інформація щодо наявності арешту на нерухоме майно. Наразі наявність арешту перешкоджає позивачеві реалізувати свої права власника щодо вказаного нерухомого майна.

На підставі викладеного (з урахуванням заяви про уточнення вимоги - а.с. 37), просив зняти арешт нерухомого майна № 2253680, зареєстрований реєстратором Першої Маріупольської державної нотаріальної контори 03.08.2005 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: арешт (архівний запис); підстава обтяження, не вказано, б/н від 24.03.1998, Нарсуд жовтневого району м. Маріуполя, об`єкт обтяження - квартира, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження 2253680.

Також просив вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт (архівний запис), що був внесений реєстратором Першої Маріупольської державної нотаріальної контори 03.08.2005.

Позивач ОСОБА_1 05.02.2024 до суду надав заяву, у якій позовні вимоги підтримав повністю, просив справу розглядати без його участі (а.с. 37).

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена неодноразово шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. 26, 32), оскільки відповідачка зареєстрована у м. Маріуполі. Відповідно до налаяного на запит суду листа АТ «Укрпошта» від 19.08.2022р. № 105.006-1029-22 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, проведення воєнних дій на території України, та згідно статті 20 Закону України «Про поштовий зв`язок» в умовах надзвичайного чи воєнного стану за рішенням уповноваженого центрального органу виконавчої влади у галузі зв`язку, відповідно до Закону, надання послуг поштового зв`язку припинено, а мережа поштового зв`язку скорочена. У зв`язку з підвищенням ризику виникнення загрози життю та здоров`ю працівників поштового зв`язку, блокуванням шляхів проїзду до Донецької області незаконними озброєними угрупуваннями, поштові відправлення до м. Маріуполя Донецької області тимчасово не приймаються (а.с. 38).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.08.1998 приватним нотаріусом Маріупольського МНО Апалько М.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1920. Договір зареєстрований органом БТІ, що підтверджується Реєстраційним написом Бюро технічної інвентаризації м. Маріуполя Донецької області від 17.08.1998 за реєстровим № 36054 (а.с. 10).

Згідно із довідкою ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» від 02.08.2023 № 302, наданої на підтвердження реєстрації права власності, станом на 31.12.2012 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване КПП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість» за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.1998 № 1920, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., про що занесено реєстраційний запис від 17.08.1998 за № 36054 в реєстраційній книзі б/н (а.с. 16).

Як вказує позивач, під час проведення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав 28.08.2023 на квартиру, йому стало відомо про те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав міститься запис про обтяження - арешт, зареєстрований 03.08.2005 за № 2253680 реєстратором: Перша Маріупольська державна нотаріальна контора; підстава обтяження не вказано, б/н, 24.03.1998, Нарсуд жовтневого району, реєстратор Перша Маріупольська державна нотаріальна контора; власник: ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 344302275 від 28.08.2023 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 344298569 від 28.08.2023 (а.с. 15).

Отже, стосовно попереднього власника квартири ОСОБА_2 у Реєстрі речових прав реєстратором Першої Маріупольської державної нотаріальної контори зареєстрована заборона 03.08.2005.

Згідно наданого на запит позивача листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 42358/ПІ/П/268/23/15.1 від 06.09.2023 Перша Маріупольська нотаріальна контора реорганізована шляхом її приєднання до Другої Маріупольської державної нотаріальної контори згідно наказу Міністерства юстиції України від 08.05.2023 № 1705/5 «Про реорганізацію деяких державних нотаріальних контор Донецької області» (а.с. 17).

Позивачем наданий технічний паспорт на квартиру, з якого видно, що до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 внесені зміни стосовно власника квартири: з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_1 » з проставленням печатки Бюро технічної інвентаризації м. Маріуполя Донецької області 17.08.1998 (а.с. 11-12).

Згідно п. 52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 18.06.1994 № 18/5, та яка була чинна на день укладання договору купівлі-продажу квартири (12.08.1998) при посвідченні договору про відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру для реєстрації заборон відчуження нерухомого майна.

Перевірка та видача довідок про відсутність заборон та арештів здійснюється відповідно до Положення про Єдиний реєстр для реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується за наявності згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. У випадку переведення боргу на набувача нотаріус вимагає подання відповідної довідки (заяви), виданої кредитором.

Згідно п. 6.3 Положення про єдиний реєстр для реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 41/5 від 27.05.1997, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 27.05.1997 за № 194/1998 (який був чинним на момент посвідчення договору) довідки про відсутність заборон та арештів на відчуження об`єктів нерухомого майна видаються на запит, в тому числі приватних нотаріусів - щодо нерухомого майна, яке є предметом угоди, що подана до посвідчення.

Згідно із п. 1.5. вказаного Положення № 41/5 накладені заборони та арешти реєструються реєструвальним органом за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна, а також заносяться до алфавітної книги обліку заборон відчуження нерухомого майна. Згідно п. 2.1. зазначеного Положення підставами для внесення у Базовий реєстр відомостей про заборони на відчуження та арешти об`єктів нерухомого майна, а також записів в алфавітну книгу заборон відчуження нерухомого майна, серед іншого, є повідомлення судових і слідчих органів про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, нотаріус мав перевірити наявність заборон відчуження або арешту об`єктів відчуження. За наявності такої заборони, обтяженого боргом, нотаріус міг посвідчити договір - за наявності згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача.

Як видно з змісту договору, продавцем квартири була ОСОБА_2 , якій квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 11.05.1995 Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 03.07.1995 за реєстраційним № 36054.

У п. 4 договору купівлі-продажу квартири, продавець засвідчив, що квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, в спорі і під забороною не перебуває.

Відтак, нотаріусом договір посвідчено, на той час відсутній був запис про арешт нерухомого майна.

Як повідомив позивач, до укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 було зазначено, що існував конфлікт з власником сусідньої квартири АДРЕСА_3 через встановлені з порушення правил пожежної безпеки вхідні двері в квартиру ОСОБА_2 . Зазначена справа розглядалась Народним судом Жовтневого району міста Маріуполя і направлена до виконання Судовим виконавцям Жовтневого суд. За приписом суду ОСОБА_2 було проведено демонтаж вхідної двері до квартири АДРЕСА_1 та встановлено згідно правил пожежної безпеки, що підтверджується актом про неможливість стягнення від 30.07.1998 (а.с. 18), тобто через 4 місяці від дати прийняття рішення Народного суду жовтневого району міста Маріуполя про накладення арешту.

Згідно зазначеного акту, який, як вказує позивач, передано йому зі всіма документами ОСОБА_2 під час укладення договору купівлі-продажу, на підставі виконавчого листа 2-38-98 від 20.01.1998 про встановлення вхідної двері в квартиру АДРЕСА_1 за участю понятих, встановлено, що двері металеві в квартирі АДРЕСА_1 ) знято та встановлено стандартні двері, які відчиняються у квартиру; рішення суду виконано, претензії відсутні. Акт підписано судовим виконавцем, понятими та іншими особами (а.с. 18).

На запит позивача про причини обтяження нерухомого майна, листом Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська № 1/4082/2023 від 19.09.2023 повідомлено про те, що матеріали судових справ 1998р., які перебували на зберіганні в архіві Жовтневого районного суду м. Маріуполя до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська не передано, суд позбавлений можливості надати копію ухвали суду (а.с. 19).

Судом також перевірено відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень та не встановлено наявності будь якої судової справи щодо ОСОБА_2 , як стосується порушення правил пожежної безпеки тощо.

Також, на звернення позивача листом Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 22.19-31/26517/2023 від 12.09.2023 повідомлено, що оскільки у позивача відсутні повноваження представляти інтереси ОСОБА_2 у виконавчому провадженні, то він позбавлений прав учасника виконавчого провадження щодо ознайомлення з виконавчими провадженнями відносно ОСОБА_2 , при цьому роз`яснено про можливість звернення до суду задля зняття арешту та визнання права власності, у разі якщо позивач вважає, що майно належить йому (а.с. 20).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

За приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV «Звільнення майна з-під арешту» (що діяв на час накладення арешту майна позивача) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання.

Майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника органу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику.

У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно зі ч. 1 ст. 59 чинного на сьогодні Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VШ «Зняття арешту з майна» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 чинного на сьогодні Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VШ, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (правовий висновок Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі № 6-26цс13).

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Статтею 74 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Безпосередньо порядок зняття заборон відчуження нерухомого майна регламентований пункту 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5).

Відповідно до п. 5.1. Порядку № 296/5 нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони.

Згідно із п. 5.3. Порядку № 296/5 я к доказ зазначеного нотаріусу боржником подаються: копія зобов`язання, копія договору застави/іпотеки, квитанція про внесення в депозит нотаріуса належних кредиторові грошових коштів або цінних паперів, які свідчили б про повне і безумовне виконання зобов`язання, копія повідомлення нотаріуса кредиторові про внесення боргу в депозит, копія заяви боржника, переданої нотаріусом кредиторові відповідно до вимог цього Порядку, щодо вчинення цим кредитором необхідних дій із зняття заборони відчуження тощо. При знятті заборони на примірнику правочину, що залишається у справах нотаріуса, проставляється відмітка про зняття заборони, проставляються дата, підпис нотаріуса та його печатка.

У відповідності до п.п. 5.4., 5.5. Порядку № 296/5 про зняття заборони нотаріус письмово повідомляє кредитора. Повідомлення судових або слідчих органів та органів державної виконавчої служби про зняття арешту після опрацювання повертається нотаріусом ініціаторам звернення. Копія такого повідомлення залишається у справах нотаріуса.

Пунктом 6 глави 15 розділу II Порядку № 296/5 передбачена реєстрація зняття заборони відчуження та арешту майна. Про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Зняття заборони є завершальною стадією вчинення нотаріальної дії, передбаченої ст. 73 Закону України «Про нотаріат», та здійснюється виключно нотаріусом.

Як установлено судом із наданої позивачем копії акту про неможливість стягнення від 30.07.1998, складеного при виконанні виконавчого листа 2-38-98 від 20.01.1998, рішення суду виконано, претензії відсутні (а.с. 18).

Квартира придбана позивачем 12.08.1998, а запис про арешт зареєстрований 03.08.2005 щодо колишнього власника ОСОБА_2 , яка ніякого відношення до квартири на момент накладення арешту не мала.

Проте позивач позбавлений можливості звернутися із заявою про реєстрацію зняття заборони відчуження та арешту майна, оскільки він взагалі не є зобов`язаною стороною за цим арештом.

Тому єдиним способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду із даним позовом про зняття заборони відчуження з нерухомого майна.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді арешту позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як позивач позбавлений змоги реалізувати своє законне право на вільне володіння та розпорядження власністю, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту нерухомого майна.

Вимоги позивача про вилучення запису про арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт (архівний запис), не можуть бути задоволені, оскільки саме вказане судове рішення є підставою для вилучення запису про арешт, тобто, ця вимога стосується порядку виконання рішення, яка реалізується державним реєстратором.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, судові витрати у вигляд сплаченого судового збору в сумі 1073,60 грн. (а.с. 1), підлягають стягненню із відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Друга Маріупольська державна нотаріальна контора) про зняття арешту та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна задовольнити частково.

Зняти арешт нерухомого майна № 2253680, зареєстрований реєстратором Першої Маріупольської державної нотаріальної контори 03.08.2005 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: арешт (архівний запис); підстава обтяження, не вказано, б/н від 24.03.1998, Нарсуд жовтневого району м. Маріуполя, об`єкт обтяження - квартира, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження 2253680.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Судове рішення є підставою для зняття арешту та вилучення у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт (архівного запису).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 09 лютого 2024 року.

Суддя О.С. Наумова