Провадження № 2/204/818/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі ОСОБА_1 , розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради та Комунального підприємства «ТРАНСПОРТНА ІНФРОСТРУКТУРА МІСТА» Дніпровської міської ради про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів Інспекції з питань контролю за паркуванням ДМР та КП «ТРАНСПОРТНА ІНФРОСТРУКТУРА МІСТА» ДМР із вимогами про стягнення моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 16 листопада 2023 року (а. с. 36-37 та на звороті, 53-54 та на звороті) зазначила, що 10 січня 2022 року о 10 годині 46 хвилин інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради ОСОБА_3 складено відносно транспортного засобу «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є позивачка, повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови серії ІД № 00535779 за ч. 3 ст. 122 КУпАП та ч. 1 ст. 122 КУпАП. При цьому, зазначає, що належний їй транспортирний засіб було евакуйовано на штрафний майданчик, де для його отримання їй довелося сплатити не лише штраф, а й послуги за зберігання автомобіля у сумі 147 гривень та послуги з його транспортування на відповідний майданчик для зберігання, у сумі 2276 гривень. Вказує, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року по справі № 204/287/22, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року, вказану вище постанову було скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито. Вважає, що такими протиправними діями інспектора ОСОБА_3 її було обмежено у праві власності та протиправно вилучено автомобіль на майданчик для зберігання, що в свою чергу спричинило їй моральну шкоду, а відповідачі безпідставно набули її грошові кошти. Тому, прохає суд стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів безпідставно збережені кошти за послуги зі зберігання транспортного засобу у розмірі 147 гривень, за послуги евакуації транспортного засобу у розмірі 2276 гривень та 347 гривень сплаченого штрафу, а також моральну шкоду у сумі 2500 гривень та витрати на правову допомогу у сумі 5000 гривень.

10 жовтня 2023 року вказана цивільна справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ за підсудністю з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 28).

Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року справу судом прийнято до свого та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 33), копія я кої надіслана учасникам справи 13 жовтня 2023 року за вихідним № 34209/23-вих/2/204/4035/23 (а. с. 34).

14 грудня 2023 року на офіційну електронну адресу суду (а. с. 62-66), а 22 грудня 2023 року на поштову адресу суду (а. с. 78-85), надійшов відзив представниці Інспекції з питань контролю за паркуванням ДМР Жари О.І. на позовну заяву, в якій вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачкою не доведено факту завдання їй моральної шкоди з боку відповідача. Вказує на те, що майже всі твердження позивачки, щодо завдання їй моральної шкоди, є виключно її оціночними судженнями, які свідчать про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Разом з цим, зазначає про те, що необґрунтованими є доводи позивачки щодо додаткових моральних страждань, які виникли у неї під час звернення за професійною правовою допомогою, оскільки вона сама є діючим адвокатом, а отже могла без сторонньої допомоги вирішити питання зі справою незначної складності. Крім того, зазначає, що твердження позивачки про зневажливе ставлення водія таксі, що спричинило їй дискомфорт та приниження є недоречними, оскільки дії водія таксі жодним чином не відносяться до відповідача. Вказує, що наведені позивачкою обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між її моральними стражданнями і діями відповідача та вини останнього в її заподіянні. Вважає, що відповідачем будь-яких протиправних дій, які б могли заподіяти душевні страждання позивачці не вчинялося, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Разом з цим, зазначає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів майнової шкоди, оскільки послуги з евакуації та тимчасового зберігання транспортного засобу сплачувалися на рахунок комінального підприємства «Транспротна інфраструктура міста», що підтверджується відповідними квитанціями, а не представниці Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, а отже остання не є суб`єктом відшкодування такої матеріальної шкоди. При цьому, щодо вимоги про стягнення сплаченого штрафу зазначає, що такі кошти повертаються відповідно до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів. Також, зазначає про те, що заявлена позивачкою сума відшкодування витрат на правову допомогу є неспівмірною з ціною позову, а сама справа є малозначною та не потребує відповідної спеціалізації та додаткових занань. Тому, прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

15 грудня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника КП «Транспортна інфраструктура» ДМР Герасимова Д.Г. (а. с. 68-74), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР, перебуваючи у договірних відносинах з Інспекцією з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, здійснює на договірних засадах господарську діяльність з доставлення транспортних засобів на спеціальний майданчик у межах міста, а відтак КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР надає послуги з доставки (транспортування) тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальний майданчик за допомогою спеціальних автомобілів-евакуаторів, які на базі вантажного автомобіля обладнані краном маніпулятором та евакуаторною платформою з лебідкою. Тому, вважає, що затримання і доставлення затриманого транспортного засобу на спеціальний майданчик є адміністративною дією інспектора з паркування власними засобами (інспекції з паркування) або на договірних засадах з підприємством, яке провадить відповідну господарську діяльність, як це передбачено ч. 1 ст. 265-4 КУпАП та пунктами 2, 3 Порядку тимчасовго затримання інспекторами з паркування транспортних засобів їх зберігання. Стверджує, що КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР не вчиняло жодних адміністративних дій, на які посилається позивачка, бо діяло як суб`єкт господарювання на виконання та в межах укладеного з Інспекцією з питань контролю за паркуванням ДМР договору. Вказує на те, що КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР не вступає у правовідносини із власниками затриманих транспортних засобів, не має розсуду щодо законності затримання і доставлення транспортного засобу, а діє лише (виконує технічну роботу), на виконання господарського договору з Інспекцією з питань контролю за паркуванням ДМР. Вказує, що за відсутності доказів, що підтверджують сукупність та взаємопов`язаність дій відповідачів, об`єднаних спільними намірами, немає підстав для покладення на них солідарної відповідальності за заподіяну потерпілим особам шкоду. Крім того, зазначає, що оскільки Інспекція з питань контролю за паркуванням ДМР є виконавчим органом Дніпровської міської ради, окремою юридичною особою публічного права, а інспектори не є працівниками КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР, підстави для солідарного стягнення моральної шкоди, судових витрат, суми штрафу та коштів, сплачених за евакуацію та зберігання з КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР за дії представників Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради є неправомірними. Разом з цим, зазначає про те, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди, оскільки такі вимоги нею не доведені, у встановленому законом порядку факт заподіяння моральної шкоди не підтверджено, обґрунтованого розрахунку суми заявленої моральної шкоди останньою суду не надано. Крім того, зазначає про те, що позивачкою не надано суду договору про надання правової допомоги, а також будь-яких документів, які є доказами сплати послуг з правничої допомоги. Також, зазначає про те, що заявлена позивачкою сума відшкодування витрат на правову допомогу є неспівмірною з ціною позову, а сама справа є малозначною та не потребує відповідної спеціалізації та додаткових занань. Тому, прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року по справі № 204/287/22 позовні вимоги ОСОБА_2 до Інспектора з паркування Інспекції питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Коміренка Д.В., Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення до повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності ІД № 00535779 від 10 січня 2022 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 гривень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Стягнуто з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 496 гривень 20 копійок, витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень (а. с. 14-16 та на звороті).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року у справі № 204/287/22, залишено без змін (а. с. 17-19).

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року по справі № 204/287/22 набрало законної сили 20 жовтня 2022 року.

Відповідно до квитанції № 241339078 від 10 січня 2022 року, позивачка сплатила на рахунок відповідача КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР, яке є правонаступником КП «Міськавтопарк» ДМР, платіж у розмірі 2276 гривень за евакуацію транспортного засобу: НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , та 46 гривень суму комісійної винагороди; ТОВ «ФК «Система», податковий номер 37453888, що діє на підставі ліцензії НБУ про переказ коштів №29 від 23 жовтня 2015 року, та є учасником ВПС «LEO» (а. с. 13).

Відповідно до квитанції № 241338913 від 10 січня 2022 року, позивачка сплатила на рахунок відповідача КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР, яке є правонаступником КП «Міськавтопарк» ДМР, платіж у розмірі 144 гривні за зберігання транспортного засобу: НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , та 03 гривні комісійної винагороди; ТОВ «ФК «Система», податковий номер 37453888, що діє на підставі ліцензії НБУ про переказ коштів № 29 від 23 жовтня 2015 року, та є учасником ВПС «LEO» (а. с. 13).

Відповідно до квитанції № 241338980 від 10 січня 2022 року, позивачка сплатила на рахунок Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, платіж у розмірі 340 гривень в рахунок сплати штрафу за паркування, та 07 гривень комісійної винагороди; ТОВ «ФК «Система», податковий номер 37453888, що діє на підставі ліцензії НБУ про переказ коштів № 29 від 23 жовтня 2015 року, та є учасником ВПС «LEO» (а. с. 13).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Приписами ч. 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до вимог ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Так, нормами статті 1013 ЦК України встановлено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, вказала на те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього.

Аналогічний висновок викладений у потанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Таким чином, можна зробити висновок, що у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, з матеріалів справи вбачається, що будь-яких договорів між позивачкою та відповідачем-2 щодо транспортування (евакуації) та/чи зберігання транспортного засобу не укладалось, евакуація автомобіля позивачки була здійснена у зв`язку з винесенням відповідачем-1 постанови про притягнення останньої до адміністративної відповідальності.

Натомість, позивачка не погодилася із постановою про притягнення її до адміністративної відповідальності та оскаржила її у судовому порядку. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, зазначену постанову було скасовано, а отже вказане свідчить про відсутність правових підстав для тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу позивачки на спеціальний майданчик, його зберігання, а відтак і підстави для оплати таких послуг теж відсутні.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що відповідач-2 набув та зберігає сплачені позивачкою грошові кошти без достатньої на те правової підстави, що в свою чергою є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України щодо стягнення безпідставно набутих коштів з відповідача-2, але жодним чином не щодо солідарного стягнення таких коштів з відповідача-1, оскільки такі кошти позивачкою були сплачені саме на рахунок відповідача КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР, а не Інспекції з питань контролю за паркуванням ДМР.

Більш того, суд зазначає, що з відповідача-2 на користь позивачки підлягає стягненню саме сума безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2374 гривні, виходячи із розрахунку 144 гривні за зберігання транспортного засобу та 2230 гривень за його евакуацію, без стягнення з нього суми комісійної винагороди у розмірі 49 гривень (3 гривні за квитанцією про зберігання транспортного засобу та 46 гривень за квитанцією про евакуацію транспортного засобу), оскільки такі платежі були утримані з позивачки на користь ТОВ «ФК «Система», податковий номер 37453888, у зв`язку з проведенням нею платежів за евакуацію авто та його зберігання на спеціальному майданчику, як відсоток або фіксована плата за перерахування коштів. При цьому вказане товариство діє на підставі ліцензії НБУ про переказ коштів № 29 від 23 жовтня 2015 року, та є учасником ВПС «LEO», про що зазначено у квитанціях. Суд враховує те, що комісійна винагорода у спірному випадку є винагородою посереднику між сторонами у процесі здійснення платіжних операцій зі сплати позивачкою платежів за евакуацію авто та його зберігання на спеціальному майданчику.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, шляхом стягнення з КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР на користь позивачки безпідставно набуті грошові кошти у загальному розмірі 2374 гривні, виходячи із розрахунку 144 гривні за зберігання транспортного засобу та 2230 гривень за його евакуацію.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення штрафу, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи (а. с. 13), зокрема з квитанції № 241338980 від 10 січня 2022 року, позивачка сплатила на рахунок Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, платіж у розмірі 340 гривень в рахунок сплати штрафу за паркування, та 07 гривень комісійної винагороди; ТОВ «ФК «Система», податковий номер 37453888, що діє на підставі ліцензії НБУ про переказ коштів № 29 від 23 жовтня 2015 року, та є учасником ВПС «LEO».

Таким чином, оскільки зазначені кошти позивачка сплатила самостійно на погашення штрафу за паркування, то повернення таких коштів останній має здійснюватись на підставі та в порядку, визначеному приписами ст. 296 КУпАП та Порядком повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, а не шляхом заявлення позовної вимоги про стягнення таких коштів з відповідачів, а тому підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні.

Аналогічна правова позиція викладене ВП ПС у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 489/6624/15-ц.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокремау душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих в`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Разом з цим, слід також зазначити, що для настання цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди необхідною є наявність таких елементів: винність дій особи, яка завдала шкоду, протиправність таких дій, наявність шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками, що настали. При цьому необхідною є одночасна наявність всіх вищезазначених елементів.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року по справі № 204/287/22 позовні вимоги ОСОБА_2 до Інспектора з паркування Інспекції питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Коміренка Д.В., Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення до повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності ІД № 00535779 від 10 січня 2022 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 гривень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

З указаного вбачається, що під час розгляду судом справи № 204/287/22, дії (рішення) відповідача-1 визнано протиправними, а рішення скасовано, тобто порушені відповідачем-1 права позивачки були відновлені. Натомість, ані винність, ані протиправність дій відповідача-2 не була предметом судового під час розгляду справи 204/287/22. Така вина відповідача-2 не була встановлена і під час розгляду цієї справи.

Крім того, суд зазначає, що навіть за наявності вини недоведеними лишаються факт завдання відповідачами позивачці шкоди та, як результат, у зв`язку з цим настання для неї негативних наслідків.

Суд зазначає, що позивачкою не зазначено ані в чому полягала вина відповідача-2; ані якими конкретними діями/бездіяльність кожного з відповідачів їй було завдано шкоди; ані в чому дана шкода, в кожному конкретному випадку, виражалася; ані від конкретних дій кожного з відповідачів, які наслади наслідки.

Позивачкою не надано суду жодних, належних, достатніх та допустимих доказів навіть на підтвердження вказаних нею обґрунтувань завданої їй моральної шкоди, зокрема того, що в день події вона перебувала з родичами в лікарні; що вона з ними пережила сильний стрес та емоційний шок; що тривалий час перебувала на морозі; що користувалася послугами таксі; що працівники відповідача чинили на неї тиск; що у неї саме з цих підстав виникли неприязливі стосунки з чоловіком; що почала впадати в депресію тощо.

Більш того, позивачка не зазначила, які саме дії кожного з відповідачів завдали їй шкоди, в чому ця шкода полягала та які саме негативні наслідки для неї мали, яким чином вона її визначала.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачка не підтвердила факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру відповідачами, а обставини, на які вона посилається, в обґрунтування заподіяння їй моральної шкоди, не підтверджують факт заподіяння останній такої шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів та моральною шкодою, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів моральної шкоди у сумі 2500 гривень.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення з Комунального підприємства «ТРАНСПОРТНА ІНФРОСТРУКТУРА МІСТА» Дніпровської міської ради на користь позивачки безпідставно набуті грошові кошти у загальному розмірі 2374 гривні

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 919 гривень 60 копійок, виходячи із розрахунку ((1073)*(2374 копійки/2770).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 289, 354-355 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, буд. 75; ) та Комунального підприємства «ТРАНСПОРТНА ІНФРОСТРУКТУРА МІСТА» Дніпровської міської ради (49038, м. Дніпро, вул. Курчатова, буд. 8; ) про стягнення моральної та матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комунального підприємства «ТРАНСПОРТНА ІНФРОСТРУКТУРА МІСТА» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 2374 (дві тисячі триста сімдесят чотири) гривні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комунального підприємства «ТРАНСПОРТНА ІНФРОСТРУКТУРА МІСТА» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 919 (дев`ятсот девятнадцять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна