Провадження № 2/752/911/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Крекотень О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням та на укладення договору найму квартири, визнання права на приватизацію, -

присутні:

позивач: ОСОБА_1

представника позивача: Петрик М.М. - адвокат (ордер серія АІ №1266129)

представника відповідача 1: Романенко С.В. (дов. від 03.08.2020р. №431-2572)

відповідач 2: не з`явився

третя особа: не з`явилась

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням та на укладення договору найму квартири, визнання права на приватизацію, за яким просить визнати за нею право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Управління житлово-комунального господарства відділу приватизації житлового фонду Голосіївського району м. Києва Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації прийняти рішення щодо надання згоди на укладення Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» договору найму квартири з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Управління житлово-комунального господарства відділу приватизації житлового фонду Голосіївського району м. Києва Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації оформити в передачу у приватну власність квартиру, яку займає ОСОБА_1 разом із членами сім`ї на умовах найму.

В обгрунтування позову зазначає, що 13.12.2013р. Шевченківська районна в м.

Києві державна адміністрація на підставі Розпорядження Голови районної адміністрації від 11.10.2013р. видала ордер на жиле приміщення №05609 ОСОБА_2 із сім`єю з чотирьох осіб на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира має особовий рахунок № НОМЕР_1 та її наймачем є ОСОБА_2 . З 17.12.2013р. ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у вказаній квартирі разом з двома дітьми. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.05.2020р. по справі №752/2817/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. ОСОБА_2 отримав від позивача суму в розмірі 20 000,00 доларів США за добровільне зняття з місця реєстрації та відмову від приватизації квартири. Позивач звернулась до відповідача 1 з відповідною заявою про укладення договору найму квартири (переоформлення особового рахунку) на своє ім`я, однак їй було відмовлено у зміні договору найму та визнання наймачем квартири, оскільки відсутній ордер або рішення про попереднє переоформлення особового рахунку в неприватизованій квартирі та договір найму, який укладається громадянином, на ім`я якого видано ордер. Також позивач зверталась до відповідача 2 з відповідно заявою з приводу оформлення квартири у власність членам сім`ї позивача, однак листом від 06.09.2021р. №085/26-517 отримала відмову, в якій зазначено про те, що для приватизації необхідно надати витяг з розпорядження про зміну договору найму на квартиру, оскільки в ордері на житло вказаний ОСОБА_2 , який знятий з реєстрації та не бере участі у приватизації житла. Оскільки, як вказує позивач, вона була членом сім`ї ОСОБА_2 , зареєстрована та постійно проживає в зазначеній квартирі, її може бути визнано наймачем житла та вона має право на користування житлом та його безоплатну приватизацію. З урахуванням наведених обставин та з посиланням на ст.ст. 61, 64, 65 Житлового кодексу Українська РСР, ст. 345 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач звернулася до суду із захистом свого права, яке вважає порушеним.

Відповідач 1 надав письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує про те, що позивачка не надає доказів того, що відповідач 1 та відповідач 2 не визнають за нею права користування квартирою. У доданих до матеріалів позову копіях паспортів відсутнє фото по досягненню 45-річного віку, що відповідно до Положення «Про паспорт громадянина України» є наслідком недійсності такого паспорта. Розписка від 29.07.2020р., складена у присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не підписана самим ОСОБА_2 . Зазначена розписка нотаріально не завірена, справжність підписів свідків не завірено. Матеріали не містять витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення відомостей щодо розірвання шлюбу між позивачем та третьою особою у справі. У додатках відсутні докази того, що колишній чоловік позивачки втратив право користування квартирою.

Відповідач 2 відзиву не позовну заяву не надав.

Третя особа письмових пояснень щодо позовних вимог до суду не направила.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.01.2023р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 09.10.2023р. закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 не погодився із заявленими вимогами, вважаючи їх необґрунтованими, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа вказала про те, що підписуючи розписку про добровільне зняття з реєстрації у квартирі в АДРЕСА_1 та про відмову від приватизації, не в повній мірі усвідомлював обставини.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 13.12.2013р. Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією ОСОБА_2 видано ордер №05609 серія Б на жиле приміщення площею 46,7 кв.м., яке складається із трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 у складі сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 - син дружини. Ордер виданий на підставі Розпорядження голови районної державної адміністрації від 11.10.2013р. №609.

З копії паспорта ОСОБА_7 вбачається, що вона з 17.12.2013р. зареєстрована у вказаній квартирі. Доказів того, що вона знята з реєстрації, матеріали справи не містять.

Також з копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що з 17.12.2013р. він був зареєстрований по АДРЕСА_2 , та знятий з реєстрації 29.07.2020р.

Доказів того, що інші члени сім`ї, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані у вказаній квартирі, матеріали справи не містять.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.05.2020р. у справі №752/2817/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішення суду від 22.05.2020р. набрало законної сили 22.06.2020р.

До матеріалів справи позивачем долучена розписка, яка складена 29.07.2020р., у якій зазначено про те, що ОСОБА_2 у присутності свідків отримав кошти в сумі 20 000,00 доларів США за добровільну виписку та відмову від приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Також у розписці вказано про те, що ОСОБА_2 , знаходячись у дієздатному стані, у присутності свідків з урахуванням попередньої участі у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_3 , дає добровільну згоду на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . На розписці проставлений підпис ОСОБА_2 , який ніким не оспорений, та свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також ніким не оспорені.

29.01.2021р. позивач звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» із заявою про укладання договору найму на квартиру по АДРЕСА_1 у зв`язку з переїздом на нове місце проживання квартиронаймача ОСОБА_2 , на ім`я ОСОБА_1 .

У матеріалах справи відсутня відповідь відповідача 1 на заяву позивача від 29.01.2021р.

Також позивач звернулась до керівника органу приватизації Голосіївської райадміністрації в м. Києві із заявою про оформлення в передачу у приватну власність квартири, яку вона займає разом із членами сім`ї, на умовах найму. Вказала, що при оформленні квартири просить передати у приватну власність членам сім`ї в рівних частках: син - ОСОБА_5 , уповноваженим власником житла визначено - ОСОБА_1 .

Листом від 06.09.2021р. №085/26-517 Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державно адміністрації по суті розгляду заяви позивача повідомило про те, що для проведення процесу приватизації необхідно надати витяг з розпорядження про зміну договору найму на кв. АДРЕСА_2 , оскільки в ордері на вище вказане житло наймачем рахується гр. ОСОБА_2 , який знятий з реєстрації та не бере участь у приватизації житла.

У зв`язку із обставинами, які встановлені судом вище, позивачем і заявлені вимоги про визнання за нею права на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача 2 прийняти рішення щодо надання згоди на укладення відповідачем 1 договору найму квартири з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача 2 оформити в передачу у приватну власність квартиру, яку займає ОСОБА_1 разом із членами сім`ї на умовах найму.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 61 Житлового кодексу Української PCP договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем, громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 Житлового кодексу Української PCP повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором

найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до ч. 2 ст. 810 Цивільного кодексу України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Судом встановлено, що договір найму житлового приміщення з ОСОБА_2 не укладався, що стверджується поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні.

Судом також встановлено, що 29 січня 2021 року позивач звернулася до відповідача 1 з письмовою заявою про укладення договору найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідач 1 не відреагував на вказану письмову пропозицію.

За загальним правилом під час укладання договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів. Це випливає з положень ст. 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними:1) в укладенні договору, 2) у виборі контрагента, 3) у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, виходячи з меж здійснення цивільних прав (ст. 13 Цивільного кодексу України) у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення договору може бути обмежена іншим суб`єктивним правом - вимагати укладення такого договору.

Відносини, пов`язані зі спонуканням до укладення договорів, належать до категорії тих, які складаються на ранніх стадіях розвитку майнових відносин. Вони є предметом цивільного права, а тому відповідні права суб`єктів підлягають захисту шляхом звернення до суду в порядку, передбаченому для захисту цивільних прав.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільний кодекс України не містить такого способу захисту права як спонукання до укладення договору. Хоча законодавець зазначає, що перелік способів захисту не є вичерпним, адже суд може захистити цивільне право та інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору з таких підстав: обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом; укладення договору випливає з попереднього договору; укладення договору передбачене будь-яким іншим договором; укладення договору випливає з умов мирової угоди, затвердженої судом.

Під укладенням договору на підставі закону розуміється імперативне застереження про це в законі (що охоплює і підзаконні нормативно-правові акти). Відсутність такого застереження зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог про зобов`язання укласти договір з огляду на порушення ст. 19 Конституції, згідно з якою ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом. Важливо, що така обумовленість у законі має бути виписна в імперативній формі з прямою вказівкою на обов`язок відповідної сторони укласти договір.

Обов`язковість укладення договорів встановлюють, зокрема, закони «Про оренду державного та комунального майна», «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання» тощо.

Разом з тим, положення ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу Української PCP не містять обов`язку укласти договір найму жилого приміщення, а, окрім того, нормами не передбачено надання згоди органом приватизації компаніям з обслуговування житлового фонду на укладення таких договорів.

А тому, з урахуванням принципу свободи волевиявлення сторін щодо укладення договору та вибору контрагентів, відсутності обов`язку на укладення договору найму житла, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача 2 прийняти рішення щодо надання згоди на укладення відповідачем 1 договору найму квартири з позивачем.

Крім того, з цього приводу суд також відмічає наступне.

Частиною 3 ст. 61 Житлового кодексу Української PCP типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про вдосконалення системи державного регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і прибудинкових територій» від 22.06.1998 року № 939 затверджено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду.

Разом з тим, вказана постанова втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 12.07.2005 № 560, яка також втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 20.05.2009 року № 529. Додатком до цієї постанови є типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Даний документ у процесі внесення змін у законодавство замінив так званий «типовий договір найму» на «типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

Наразі діє Постанова Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 р. №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», котрою затверджений порядок укладення та сам типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Вказана постанова, котрою затверджено типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, діє на тепер та діяла на час звернення позивача до відповідача 1 із заявою про укладення договору найму.

Оскільки частина позовних вимог стосуються спонукання відповідача 2 щодо надання згоди на укладення відповідачем 2 договору найму жилого приміщення, відносно якого відсутній обов`язок на його укладення, та, окрім того, нормами не передбачено такої процедури його укладення шляхом прийняття рішення органом приватизації щодо надання згоди на укладення такого договору компанії з

обслуговування житлового фонду, та предметом позову не є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо інших вимог слід зазначити наступне.

Так, питання приватизації житла регулює Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до ст. 1 якого приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частинами 1, 2 статті 2 вказаного Закону визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

За ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації. Особа, яка бажає скористатися правом на приватизацію, звертається до відповідного органу із заявою, що якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

Пунктом 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009р. за №396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Відмова відповідача 2 у здійсненні приватизації позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оформлена листом від 06.09.2021р. №085/26-517, обгрунтована тим, що для проведення процесу приватизації необхідно позивачу надати витяг із розпорядження про зміну договору

найму на вказану квартиру, оскільки, як вказано у відмові, в ордері на житло наймачем рахується ОСОБА_2 , який знятий з реєстрації та не бере участь у приватизації. Інших підстав та причин у відмові у приватизації квартири позивачу відповідачем 2 не наведено.

З такою відмовою суд не може погодитись, оскільки названий у листі відповідача 2 документ - витяг з розпорядження про зміну договору найму, не міститься в переліку документів, які заявник має надати разом і заявою на приватизацію квартири.

При цьому, як встановлено, позивач на законних підставах зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі, незаконність її проживання ніким не спростована та не заперечується. З моменту реєстрації позивача у спірній квартирі її права на користування житловим приміщенням ніким, у тому числі, відповідачами не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано. Із позовними вимогами до суду про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідачі до суду не звертались. У зв`язку з тим, що право користування квартирою позивачем не оспорюється відповідачами, підстав для задоволення вимоги про визнання за нею цього права не підлягають задоволенню.

Разом з тим, ненадання документа до органу приватизації, який і не передбачений Положенням, позбавляє можливості позивачу реалізувати право на приватизацію квартири, враховуючи те, що в позивача є всі необхідні документи для проведення приватизації, що вбачається та підтверджується листом відповідача від 06.09.2021р.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних

обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності в розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Таким чином, суд вважає, що дії відповідача 2 порушують конституційне право позивача на приватизацію житла у встановленому законом порядку.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19. Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому в цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19, де Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №754/6918/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц.

Суд враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц. У цій справі було

визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири.

Тобто, судова практика передбачає такі способи захисту, які зводяться до визнання безпідставною відмови органу приватизації і зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла (оформити передачу у приватну власність житло).

Суд відмічає, що позивачем не заявлялись вимоги про визнання безпідставною відмови органу приватизації у приватизації позивачем квартири, і суд враховує положення ст. 13 ЦПК України за якими, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, при розгляді вимоги та вирішуючи питання щодо зобов`язання органу приватизації оформити в передачу у приватну власність квартиру, яку займає позивач та члени її сім`ї, на умовах найму, судом встановлено, що відповідач 2 безпідставно відмовив позивачу у приватизації квартири, вимагаючи надання документа, який не передбачено законодавством у сфері приватизації.

Тому за таких обставин, з урахуванням вищезазначених норм права та з урахуванням встановленого про безпідставність відмови позивачу у приватизації квартири, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у частині у спосіб зобов`язання відповідача 2 оформити передачу у приватну власність квартиру, яку займає ОСОБА_1 разом із членами сім`ї, за заявою та пакетом документів на приватизацію, яку вона подала до органу приватизації.

При цьому слід відмітити, що у зв`язку з наведеним, судом не встановлено порушення прав позивача зі сторони відповідача 1.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача 2 на користь позивача сума судового збору в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням та на укладення договору найму квартири, визнання права на приватизацію задовольнити частково.

2. Зобов`язати Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації оформити передачу у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку займає ОСОБА_1 разом із членами сім`ї, за поданою нею заявою та пакетом документів на приватизацію.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.) грн. судового збору.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання

апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник

справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач 1: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» (03039, м. Київ, проспект Голосіївський, 42, ).

Відповідач 2: Управління житлово-комунального господарства відділ приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (03039, м. Київ, проспект Голосіївський, 42, ).

Третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 13.02.2024р.

Суддя І.О. Ольшевська