Провадження № 2/127/2684/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Шмигори О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності, мотивуючи позовну заяву тим, що 03.11.2019 року була досягнута домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про укладення договору купівлі-продажу 1/2 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки на якій розташована 1/2 частина будинку площею 0,1 га, кадастровий номер :03:040:0430, які належали ОСОБА_5 на праві власності. Факт отримання покупцем коштів за продаж майна підтверджується заявою ОСОБА_5 від 03.11.2019 року на суму 350000,00 грн., яка посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. В свою чергу продавець ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 у власність зазначене нерухоме майно та правовстановлюючі документи на них і зобов`язався вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу. Позивач виконала умови договору, а ОСОБА_5 постійно посилаючись на свій стан здоров`я та брак вільного часу на відвідування нотаріуса, свої зобов`язання не виконав.

З 12.03.2020 року на всій території України було введено карантин та його термін неодноразово продовжувався. У зв`язку з цим, вчинити дії по нотаріальному оформленню договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не зміг, а в подальшому через захворювання на CОVID-19 він помер. Фактично ОСОБА_1 володіє 1/2 частиною будинку та земельною ділянкою з листопада 2019 року, на свій розсуд та за власні кошти робить у ньому ремонт і облаштовує його.

15.01.2022 року спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_3 зобов`язалася після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вказане вище майно передати позивачу, оскільки покійний отримав грошові кошти в повному обсязі. Оскільки ОСОБА_1 не може належно реалізувати своє право власності, тому змушена була звернутися до суду з цим позовом та просила:

- визнати заяву ОСОБА_5 від 03.11.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., зареєстровану в реєстрі за №7510 договором купівлі продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та розташованої під нею земельної ділянки площею 0,1 га, укладеного 03.11.2019 року між ОСОБА_5 та нею;

- визнати за позивачем право приватної власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та розташованої під нею земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер - :03:040:0430;

- сплачений судовий збір залишити за позивачем.

Ухвалою суду від 16.09.2024 року було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності з підстав того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_5 відповідачем ОСОБА_3 , зокрема, свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на ім`я ОСОБА_3 , а також доказів на підтвердження обставин того, що відповідач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5 .

В судовому засідані позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі та просили позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково позивач пояснила, що інша 1/2 частини спірного будинковолодіння належить матері позивача. Для оформлення документів позивач оформила довіреність на родичів. Договір купівлі-продажу нотаріально не оформлювався також з причин неохідності сплачувати суттєві додаткові платежі за його оформлення. Наразі, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , нотаріально оформити договір купівлі-продажу не можливо, тобто з об`єктивних причин. Інших спадкоємців померлого немає, тому права третіх осіб не порушено. Відповідач здійснювала догляд за ОСОБА_5 та прийняла спадщину після нього. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та залишити за нею судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що спірна частина будинку була продана ОСОБА_6 , оскільки він їй про це говорив. Її чоловік з нею були близькими друзями з ОСОБА_5 та його дружиною. Вони дружили сімями. Чоловік ОСОБА_3 помер. Коли ОСОБА_5 залишився один після смерті дружини, то він звернувся до ОСОБА_3 , щоб вона приїхала та запропонував їй залишитись з ним. Померлий хотів переписати на неї своє майно, гараж тощо, а вона допомагала йому з оформленням документів. Відповідач пояснила, що не оформляла та не отримувала свідоцтво про право на спадщину на спірне нерухоме майно.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 24.09.2012 року у справі №221/4110/2012, яка набрало законної сили 05.10.2012 року, визначено, що частки у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_2 , є рівними. Визначено, що частка ОСОБА_5 складає 1/4 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Визначено, що частка ОСОБА_7 складає 1/4 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 31-34). Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у спільну сумісну власність 1/2 частки вказаного житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_7 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 15.12.2012 року, ОСОБА_5 є спадкоємцем майна померлої дружини ОСОБА_7 , а саме 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_2 . Також в свідоцтві та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано про наявність на земельній ділянці незавершеного будівництва та зведені самочинно прибудови (а.с. 17-19, 21-23, 35).

Суд наголошує про відсутність підстав для визнання права власності на самочинно реконструйований об`єкт нерухомості, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий до експлуатації, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам державних будівельних норм, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_5 замовив технічний паспорт на спірну частину будинку та 24.06.2020 року його було виготовлено (а.с. 36-39).

Вподальшому, на підставі розгляду заяви ОСОБА_5 , Вінницькою міською радою на 9 сесії 8 скликання 28.05.2021 року було прийнято рішення №442, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості): ОСОБА_5 , ОСОБА_8 у АДРЕСА_2 .

Передано земельну ділянку на території Вінницької міської територіальної громади:

- ОСОБА_5 , ОСОБА_8 у АДРЕСА_2 , в межах існуючого будинковолодіння, безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га (кадастровий номер :03:040:0430), із них 0,0261 га, що знаходиться в межах «червоних ліній» (без права подальшої забудови), згідно з технічною документацією.

- земельну ділянку площею 0,0198 га, що знаходиться в межах «червоних ліній» (не зайняту існуючою забудовою), для виконання благоустрою (без права забудови).

- земельну ділянку площею 0,0943 га, що знаходиться в користуванні (понад норму безоплатної передачі у власність) оформити у власність (оренду) відповідно до чинного законодавства (а.с. 40).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 в своїй заяві повідомив, що отримав від ОСОБА_1 суму 350000,00 грн. за продані частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, за цією ж адресою. Ніяких матеріальних та моральних претензій до цієї нерухомості та до ОСОБА_1 він не має. Справжність підпису ОСОБА_5 було засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. 03.11.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №7510 (а.с. 11).

В цей же день ОСОБА_5 для виконання договору доручення оформив довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) за ціну і на умовах на свій розсуд всією належною йому частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, за цією ж адресою. Для цього надав їй право вільного входу до зазначеного будинку, а також представляти її інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, бюро технічної інвентаризації, реєстраційних органах, землевпорядних органах, сільській, селищній, районній, міській, обласній радах, інших установах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, подавати та одержувати будь-які документи, в т.ч. технічну документацію, витяги, довідки, заяви, зокрема заяви, про належність йому на праві особистої приватної власності нерухомості та заяви про його сімейний стан, укладати від його імені договори купівлі-продажу, розписуватися за нього на правочинах, що укладатимуться, сплачувати належні з нього платежі, включаючи державне мито, одержувати належні йому від продажу гроші, а також вчиняти інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність дійсна по 03.11.2022 року (а.с. 30). Отже, зі змісту цієї довіреності вбачається, що позивач володіла всіма необхідними правами та від імені продавця ОСОБА_5 мала можливість підготувати всі документа для відчудження, а вподальшому і укласти договір купівлі-продажу спірного майна, проте до дня смерті продавця цього не зробила, поважних причин не зазначила.

За життя ОСОБА_5 25.10.2021 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Троян А.С. та зареєстрований в реєстрі за №1568, яким заповів все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він матиме право за законом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 131).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру сформованого 08.04.2021 року вбачається, що земельна ділянка під кадастровим номером :03:040:0430, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, має площу 0,1000 га. Технічна документація була виготовлена 31.10.2014 року та 26.11.2014 року здійснено державну реєстрацію (а.с. 24-28).

Зі змісту Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, сформованого на запит ОСОБА_3 вбачається, що 04.11.2021 року реєстратором Відділу ДРАЦС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) складено актовий запис №4353 про смерть ОСОБА_5 03.11.2021 року у м. Вінниці (а.с. 132).

Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Юрченко С.В. заведена спадкова справа № 23/2021, після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67218960, виданим 09.11.2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Юрченко С.В. (а.с. 133).

З наданих в судовому засіданні свідоцтв про право на спадщину за заповітом встановлено, що ОСОБА_3 є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 , яка складається з:

- грошових вкладів: в АТ «Райффайзен Банк» дата відкриття 04.11.2019 року, залишок коштів 299235,83 грн. та недоотриманої пенсії померлим в розмірі 5059,57 грн. - свідоцтво видане 28.09.2022 року (а.с. 134);

- автомобіля марки моделі ВАЗ 21011, 1980 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 - свідоцтво видане 28.09.2022 року (а.с. 134);

- квартири під АДРЕСА_3 свідоцтво видане 14.10.2022 року (а.с. 135, 136, 137).

15.01.2022 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлаю О.М. було посвідчено справжність підпису ОСОБА_3 (зареєстровано в реєстрі за №116) у заяві, відповідно до якої остання цією заявою підтвердила, що їй відомо про факт вчинення продажу, без нотаріального посвідчення, 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки на якій він розташований площею 0,1 га, кадастровий номер: :03:040:0430, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 та отримав грошові кошти в сумі 350000,00 грн. згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено в нотаріальному порядку 03.11.2019 року ОСОБА_9 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за р. №7510. Також в заяві вказано, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 та остання зобов`язалася, після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельної ділянки на якій він розташований площею 0,1 га, кадастровий номер::03:040:0430, переоформити право власності на 1/2 частку вищевказаного майна на ім`я ОСОБА_1 , згідно чинного законодавства, а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу. Будь-яких матеріальних претензій до ОСОБА_1 немає та мати в подальшому не буде (а.с. 29). Отже, змістом цієї заяви підтверджується факт відсутності спору між сторонами цієї справи.

Так, 17.03.2014 року оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжувався та триває станом на теперішній час (а.с. 41).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованого 22.03.2024 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,098 га кадастровий номер :03:040:0514, на підставі рішення Вінницької міської ради №682 від 26.11.2021 року. Дата державної реєстрації 14.12.2021 року (а.с. 20).

Слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 змінила своє прізвище та ім`я на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 05.07.2024 року (а.с. 94) та копією паспорта громадянина України (а.с. 95).

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Щодо позовної вимоги про визнання заяви договором купівлі-продажу, то слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина третя статті 209, частина перша статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

При цьому, заява, на яку посилається позивач, не містить назви угоди (купівля-продаж, міна, оренда, інш.), на підтвердження якої вона укладалась, відсутні повні відомості про особу продавця та покупця.

Суд при огляді вказаного документу звертає увагу на те, що він написаний однією особою і свідчить лише про передачу грошей, підпис позивача у вказаному документі взагалі відсутній.

Також за змістом ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 5 ст. 656 ЦК України, особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Матеріали справи свідчать про те, що 03.11.2019 року у простій письмовій формі було складено заяву (підпис ОСОБА_5 посвідчено нотаріально), з якої вбачається, що ОСОБА_5 отримав суму за продаж частини житлового будинку та земельних ділянок, претензій до ОСОБА_1 не має (а.с. 11).

Разом з тим, договір купівлі-продажу частини житлового будинку, згідно з нормами законодавства, чинних на момент його укладення, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Наявність у позивача оригіналів документів про право власності на частину спірного житлового будинку (рішення суду, свідоцтва про право на спадщину за законом, технічного паспорту) не є підтвердженням узгодження сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу частини житлового будинку, при цьому не доведено за яких обставин та в який проміжок часу вказані документи були передані позивачу.

Крім того, позивачем не доведено належними доказами дотримання ОСОБА_5 переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, що визначено ст. 362 ЦК України.

Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, слід дійти висновку, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не було укладено договору купівлі-продажу спірної частини житлового будинку у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджуються з правовими позиціями, висловленими в Постановах Верховного Суду України від 18 квітня 2011 року № 6-28гс11, від 19 червня 2013 року № 49цс13, від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, а також у Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 317/4238/16-ц, провадження № 61-32341св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року, справа № 693/1230/16-ц, провадження № 61-6842св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року, справа № 500/2066/16-ц, провадження № 61-3410св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року, справа №647/2028/16-ц, провадження № 61-15170св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року, справа № 522/5723/14-ц, провадження № 61-4395св18.

Суд, дійшов висновку, що позивачем не було надано достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження домовленості позивача із ОСОБА_5 щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу 1/2 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 . Заява ОСОБА_5 не містить загальних вимог ЦК України щодо змісту і форми правочину відповідно до вимог ст.ст. 202, 203, ч. 2 ст. 207, ст.ст. 208-210 ЦК України, не містить й істотних умов, притаманних договору: як предмет, ціна та строк дії, або умов, передбачених статтею 638, 655 ЦК України. За таких обставин суд вважає, що доводи позивача щодо укладання нею з ОСОБА_5 договору від 03.11.2019 року купівлі-продажу будинку є безпідставними, оскільки не грунтуються на вимогах закону. Тобто відсутні правові підстави для визнання заявиОСОБА_5 від 03.11.2019 року договором купівлі-продажу 1/2 частини вказаного вище житлового будинку.

З приводу посилання позивача на ухилення ОСОБА_5 від нотаріального оформлення договору за станом здоров`я, браком вільного часу на відвідування нотаріуса та встановленням карантину, то суд їх не приймає до уваги. Оскільки позивачем не доведено поганий стан здоров`я ОСОБА_5 в період з 03.11.2019 року по 03.11.2021 року (день смерті), а саме що він не міг в зв`язку з цим відвідати нотаріуса. Щодо карантину, то через COVID-19 його було введено в Україні з 12.03.2020 року і його неодноразово продовжували та з 01.07.2023 року його скасували на всій території України. Отже, до початку поширення карантину на території України у ОСОБА_5 було достатньо часу для вжиття дій щодо укладення договору купівлі-продажу. Таким чином, позивачем не доведено наявності поважних причин щодо неможливості укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна відповідно до вимог чинного законодавства та/або ухилення ОСОБА_5 від укладення цього договору.

Щодо позовної вимоги провизнання за позивачем права приватної власності на спірні частини житлового будинку та земельної ділянки, то вона також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Вимога позивача про визнання права приватної власності на частину житлового будинку задоволенню не підлягає, оскільки заява ОСОБА_5 не є договором купівлі-продажу цього майна, про що було вказано вище. Крім того, 1/2 частина спірного житлового будинку містить незавершене будівництво, при цьому позов заявлено до ОСОБА_3 , яка не має повноважень вирішувати питання прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію, тобто не є компетентним органом у справі про визнання права власності на самочинне будівництво, а таким органом є Державна інспекція архітектури та містобудування України.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі.

Частиною 1 ст. 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 40 ЗК України передбачає, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами перебачений у статті 118 ЗК України.

Судом встановлено, що 28.05.2021 року ОСОБА_5 було передано земельну ділянку безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 (а.с. 40). В той час як в заяві від 03.11.2019 року ОСОБА_5 про отримання ним коштів за продаж земельних ділянок за цією ж адресою (а.с. 11), вже розпорядився майном яке йому, ще не належало. Матеріальними підставами для права користування земельною ділянкою є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, чого позивачем не доведено. Таким чином, законним та єдиним власником спірної земельної ділянки станом на 03.11.2019 року була Вінницька міська рада, тому померлий не мав права розпоряджатися земельною ділянкою, яка розташована під його будинком.

Доказів того, що померлий ОСОБА_5 за життя отримав державний акт на спірну земельну ділянку, матеріали справи не містять, як і відмови відповідачу у видачі державного акту.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що п раво на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є спадкоємцем всього майна померлого ОСОБА_5 за заповітом та на частину спадкового майна отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом у 2022 року, проте доказів того, що відповідач зверталася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв на спірне майно (житловий будинок та земельну ділянку) матеріали справи не містять, як і відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, стаття 1297 ЦК України містить обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Разом з тим, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Відповідно до п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Також п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та в п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Проаналізувавши викладене вище та матеріали справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не зверталася до суду з позовом для вирішення питання щодо спадкування майна на яке в неї відсутні документи, а саме на частину спірного житлового будинку.

Крім того, зі змісту заяви ОСОБА_3 (а.с. 29) вбачається, що остання зобов`язалася після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, переоформити право власності на позивача шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Згідно з позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За змістом Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв`язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

З пояснень наданих в судовому засіданні сторонами вбачається, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем та спору між позивачем і саме з цим відповідачем з приводу спірного спадкового майна не існує. Разом з тим, позивач не заявляла клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть.

Виходячи із положень цивільного процесуального закондавства, викладаючи зміст позовної заяви, позивач самостійно визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням.

Відповідні органи місцевого самоврядування у разі неприйняття спадщини спадкоємцями, можуть звертатися до суду із заявами про визнання спадкового майна відумерлим у судовому порядку.

За змістом ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Згідно із Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, виходячи з системного аналізу згаданого вище законодавства, суд вважає, що позов подано до неналежного відповідача.

Позивачем не заявлялось клопотання про заміну відповідача або ж залучення до справи співвідповідача.

Позивачем не надано суду жодного належного доказу, що між ним та відповідачем існує спір з приводу спадкового майна.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Позивачем у справі, відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Таким чином, позивачем не доведено суду факт наявності спору між нею та відповідачем з приводу спадкового майна.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 14 Конституції України, ст.ст. 3, 40, 81, 116, 118, 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 203, 207, 209, 220, 328, 626, 628, 638, 655, 656, 657, 640, 1216, 1217, 1223, 1268-1270, 1277, 1296, 1297 ЦК України, п. 13 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_10 ( ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 14.11.2024 року.

Суддя: