Справа № 127/7276/23
Провадження № 22-ц/801/1770/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 рокуСправа № 127/7276/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2024 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Короля О.П., дата складення повного тексту рішення 17 червня 2024 року,

встановив:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 листопада 2022 року в м. Вінниці ОСОБА_2 була складена розписка, згідно з якою останній підтвердив, що він отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 200000,00 грн., які зобов`язувався повернути до 01 січня 2023 року в разі не доставки ОСОБА_1 з-за кордону до м. Вінниці генераторів. Оскільки термін повернення коштів минув, ОСОБА_2 не виконав умови розписки, не виходить на зв`язок, то є підстави вважати, що він ухиляється від виконання грошового зобов`язання. Розписка та договір позики містять кінцеву дату повернення боргу, а саме 01 січня 2023 року.

На даний час кошти відповідачем не повернуті.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 із цим позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 200000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором від 30 листопада 2022 року в сумі 200000,00 грн. та у відшкодування витрат із сплати судового збору 2000,00 грн.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2024 року мотивоване тим, що суд не вбачає виникнення між сторонами правовідносин за договором позики грошей. На переконання суду, договірні зобов`язання виникають з договору доручення, на підтвердження укладення якого подано розписку від 30 листопада 2022 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув уваги на те, що кошти передані за розпискою призначались для придбання генераторів на благодійні цілі, що підтверджується актом приймання-передачі гуманітарної допомоги від 12 грудня 2022 року. Зазначає, що вказаний акт був надісланий позивачем відповідачу. Поряд з цим вважає, що позивачем порушено правила підсудності, оскільки місцем проживання відповідача є місто Київ. Крім того вважає, що судом помилково розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження. Поряд з цим покликається на ті ж самі обставини, які викладені ним в відзиві на позовну заяву.

12 серпня 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в ній вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 30 листопада 2022 року позивач надав відповідачу кошти в розмірі 200000,00грн. для виконання доручення на придбання за кордоном генераторів і їх доставку в Україну. В разі не доставки генераторів у строк до 01 січня 2023 року ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_1 отримані кошти в розмірі 200 тис. грн. (а.с. 4).

Відповідно до акту приймання-передачі гуманітарної допомоги від 12 грудня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (через водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) з однієї сторони, безоплатно передали та Вінницька обласна військова адміністрація через КЗ «Обласний комплексний центр надання соціальних послуг» в особі директора ОСОБА_5 , який діє на підставі наказу ВОВА від 11 березня, з другої сторони, безоплатно прийняла гуманітарну допомогу : генератори, одиниця виміру палети, кількість 0,6 палета, кількість, шт. 3 шт. (а.с. 36, 104).

В матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_6 про те, що з початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну він вирішив займатися волонтерською діяльністю. Через громадську організацію свідок познайомився з ОСОБА_7 , який так само як і свідок мав привезти генератори в Україну з-за кордону в якості гуманітарної допомоги. За вказані в акті приймання-передачі гуманітарної допомоги від 12.12.2022 р. генератори у кількості трьох штук ОСОБА_6 розрахувався за свої особисті кошти, будь-яких коштів від ОСОБА_8 не отримував. З ОСОБА_7 свідок бачився кілька разів у 2022 році та спілкувався виключно стосовно привезення будь-якої гуманітарної допомоги в Україну з-за кордону. Стосовно боргових зобов`язань ОСОБА_8 перед ОСОБА_9 свідку нічого невідомо (а.с. 108).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.205 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Відповідно до ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи в розписці зазначено про передачу позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 200000,00 грн., взятий відповідачем на себе обов`язок придбання з-за кордону та доставлення до міста Вінниці генераторів, строк виконання, зокрема, до 01 січня 2023 року, а також застереження, у вигляді повернення взятих коштів, за умови невиконання вищезазначених умов.

Відтак з системного аналізу вказаних норм, а також дослідженій розписці вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір доручення.

Натомість, ОСОБА_2 умови вказаного договору не виконав та отримані кошти в сумі 200000,00 грн. позивачу не повернув, а тому суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення наданих ним коштів.

Покликання ОСОБА_10 на те, що кошти по вказаній розписці отримані відповідачем у позивача для придбання генераторів на благодійні цілі, які в подальшому придбані відповідачем та передані Вінницькій обласній військовій адміністрації через комунальний заклад «Обласний комплексний центр надання соціальних послуг», про що свідчить акт приймання-передачі гуманітарної допомоги від 12 грудня 2022 року не заслуговують на увагу, оскільки розписка від 30 листопада 2022 року не містить умов договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що в строк до 01 січня 2023 року придбані генератори мають бути безоплатно як гуманітарна допомога передані Вінницькій обласній військовій адміністрації через комунальний заклад «Обласний комплексний центр надання соціальних послуг».

Відтак викладена позиція відповідача не доведена належними, допустимими та достатніми доказами та спростовується висновками місцевого суду, які перевірені та підтримані судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем порушено правила підсудності, оскільки місцем проживання відповідача є місто Київ є неспроможними, з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним статтею 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Винятки із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до положень наведеної правової норми за місцем виконання договору можуть пред`являтися позови за наявності однієї з таких умов: у договорі зазначене місце виконання; вимоги, заявлені на підставі договору, який можна виконувати тільки в певному місці.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має дослідити питання належності спору до юрисдикції суду, в тому числі й щодо територіальної юрисдикції (підсудності).

Подібні висновки викладені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 127/30671/18 (провадження № 61-19925св19).

Із наявної у матеріалах справи копії розписки встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язується доставити генератора до міста Вінниці (а.с. 4).

Відтак оскільки у договорі зазначено місце його виконання, тому місцевий суд до спірних правовідносин вірно застосовував положення альтернативної підсудності, а саме частини 8 статті 28 ЦПК України.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що судом помилково розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження не заслуговую на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення суду) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд першої інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та позовної заяви, а також надав сторонам строк для подачі відзиву та відповіді на відзив на позовну заяву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Отже, враховуючи вищевикладене, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливий лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду вирішити спір по суті без особистої явки сторін.

Водночас, питання щодо оцінки конкретних обставин для необхідності виклику сторін у судове засідання по розгляду малозначних справ належить до дисреційних повноважень суду.

Таким чином, з огляду на те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в позовній заяві, та заявником не наведено обставин справи, які перешкоджали місцевому суду вирішити спір по суті без особистої явки сторін, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк