П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року місто Київ

справа № 756/11806/19

провадження №22-ц/824/4639/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Київська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Хоменком Іваном Миколайовичем,

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що позивач близько вісімнадцяти років безперервно, відкрито і безперешкодно користується 2/5 частинами двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48 кв.м. і являється власником особових рахунків.

Позивач добросовісно сплачує комунальні послуги та несе всі інші витрати, пов`язані з утриманням квартири. За власні кошти позивачем зроблено капітальний ремонт, облаштовано квартиру новими дверима та вікнами, покладено підлогу.

Право власності на 2/5 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , ні за ким не зареєстровано.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 25 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Хоменко І.М. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає про те, що позивач не знав, хто був власником вказаної частини приміщення; висновок суду про те, що позивач не добросовісно заволодів частиною квартири теж не відповідає обставинам справи; судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Хоменко І.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник третьої особи Оболонської РДА в м. Києві Сапсай С.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила судове рішення залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені: відповідачу Київський міський раді направлено судову повістку - повідомлення на офіційну електронну пошту, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду /а.с.131, том 2/, третя особа: ПП «Еріо» повідомлялась шляхом направлення судового повідомлення через засоби поштового зв`язку, конверт повернувся з відміткою, за закінченням терміну зберігання /а.с.134, том 2/, третій особі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» направлено судову повістку - повідомлення на офіційну електронну пошту, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду /а.с.132, том 2/.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явились відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, квартира АДРЕСА_1 , двокімнатна, житловою площею 29,4 кв.м., загальною площею 48 кв.м., будинок 1951 року побудови.

Позивач проживає в спірній квартирі з 2008 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 3/5 частки від загальної площі квартири складає кімната АДРЕСА_2 площею 17,6 кв. м та зареєстрована за ПП «ЕРІО» приватна форма власності /а.с.56-57, том 1/.

Відповідно до відповіді КП Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалося /а.с. 95, том 1/.

Відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 26 лютого 1990 року за № 210 у м. Києві «Про відселення громадян з будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 та переведення їх в нежилі» будинок АДРЕСА_3 переведено у нежилий фонд. За 1990-1993 роки за рахунок житлової площі фонду поточного звільнення району частина мешканців вказаного будинку була відселена /а.с. 220-221, том 1/.

В грудні 1994 року відділення Фонду комунального майна Мінського району м. Києва по договору купівлі-продажу продало цей будинок ТОВ концерн «Ралекс» (договір купівлі-продажу від 12 грудня 1994 року, згідно з яким покупець був зобов`язаний відселити мешканців будинку). Концерн «Ралекс» в свою чергу продав цей будинок товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (договір купівлі-продажу від 23.06.1997).

На підставі рішення Мінського місцевого суду від 05 жовтня 2001 року у справі № 2-1421 вказане рішення Київської міської ради від 26 лютого 1990 року щодо будинку АДРЕСА_3 визнано недійсним /а.с. 220-221, том 1/.

Згодом, Ліквідаційна комісія Товарної біржи «Українська біржа нерухомості» продала вищевказаний будинок ПП «Еріо» (договір купівлі-продажу від 28 вересня 2001 року, згідно з яким покупець був зобов`язаний виконати умови договору купівлі-продажу укладеним між Фондом комунального майна Мінського району м. Києва та Концерном «Ралекс» в частині відселення мешканців будинку)/а.с. 234-235, том 1/.

25 травня 2005 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 2-98/05, позов заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах громадян: ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 ; до Приватного підприємства «Еріо» треті особи: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація та представництво Фонду Державного майна України у Оболонському районі м. Києва задоволено частково, визнано частково недійсним Договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 укладеного між ліквідаційною комісією Товарною біржою «Українська біржа нерухомості» та ПП «Еріо», зокрема, в частині купівлі кімнати площею 11,8 кв.м в двокімнатній квартирі АДРЕСА_11 передавши житлове приміщення в комунальну власність територіальної громади Оболонського району м. Києва /а.с. 222- 230, том1/.

30 листопада 2006 року відповідно до розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 1185 «Про переведення квартир до комунального житлового фонду» квартири, зокрема і одну кімнату квартири АДРЕСА_1 було переведено до комунального житлового фонду /а.с. 236 том 1/.

28 грудня 2007 року зареєстрованих громадян в ізольованій кімнаті житловою площею 11,8 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 було відселено з наданням іншого жилого приміщення. Повторне заселення кімнати житловою площею 11, 8 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 заборонено відповідно до розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 грудня 2007 року № 1284 «Про надання житлової площі».

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_12 зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні /а.с. 237, том 1/.

Звертаючись із даним позовом до суду ОСОБА_1 вказує, що близько 18 років разом із сім`єю безперервно, відкрито і безперешкодно користується 2/5 частинами двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та сплачує за комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_8 , в суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_1 її син. З 2008 року разом з дружиною та двома дітьми проживає в спірній квартирі, заселився за домовленістю з попереднім власником, який обіцяв, що син придбає квартиру у власність. Син сплачує комунальні послуги за квартиру, зробив ремонт в квартирі.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири загальною площею 60.1 кв.м за адресою: АДРЕСА_13 /а.с. 240, том 1/.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач вселився в квартиру АДРЕСА_1 , однак ордеру для вселення, а також інших документів, які надають право на реєстрацію чи проживання в конкретній кімнаті (квартирі), суду не надав.

Саме по собі проживання тривалий час в спірній частині квартири та сплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги, проведення ремонтних робіт у приміщенні за відсутності сукупності підставі, визначених законом, а саме наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт, законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю, не може слугувати приводом для визнання за позивачем права власності на квартиру в цілому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

При цьому, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга стаття 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю виникає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність, суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давніший строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не Спирається набудь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/233 8/16-ц (провадження № 61-2017св 18).

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічний правовий висновок щодо правильності застосування положень ст. 344 ЦК України, зробив Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), від 13 лютого 2023 року у справі № 752/13337/19 (провадження №61-19667св21).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що та обставина, що позивач проживає в квартирі більше десяти років та оплачує комунальні послуги не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Хоменком Іваном Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 29 січня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус