Провадження 2/522/343/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

21 серпня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Одеська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

До Приморского районного суду м. Одеси надійшла позовна заява за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Одеська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення.

Позивач посилаючись на порушення права комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради просить суд:

1. Витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 19,6 кв.м. та нежитлове приміщення підвалу загальною площею 24,0 кв.м. розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстровану як квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01) на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1 м. Одеса, ).

2. Скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна про державну реєстрацію прав на квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01), за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

3. Усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 19,6 кв.м. та нежитлове приміщення підвалу загальною площею 24,0 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрованих як квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1 м. Одеса, ).

Разом з позовною заявою до суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив витребувати від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (вул. Черняховського, буд. 6, м. Одеса, 65009) матеріали реєстраційних справ, відносно наступних об`єктів нерухомого майна:

-квартира АДРЕСА_4 (реєстраційний номер нерухомого майна: 01).

-квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01)

-квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2023 року було відкрито провадження по справі та задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Також позивач подав заяву з проханням забезпечити позов, шляхом заборони ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 ) та будь яким іншим особам здійснювати дії щодо відчуження, користування, розпорядження квартирою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01), реєструвати повідомлення про початок виконання підготовчих або будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, районним у містах Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 37.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2023 року задоволено заяву представника позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про забезпечення позову.

07 лютого 2024 року преставник відповідача ОСОБА_1 адвокат Приймачук С.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність права на позов, оскільки майно не належить та ніколи не належало до комунальної власності. Крім того відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Позивач не скористався своїм правом на надання відповіді на відзив, проте 13 червня 2024 року Департаментом комунальної власності Одеської міської ради подано додаткові письмові пояснення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін, суд встановив наступне.

08 липня 2013 року ТОВ «УКРСЕЦТОРГ ГРУПП» Одеська філія було проведено прилюдні торги із реалізації арештованого майна, яке належало ОСОБА_3 , а саме трикімнатної квартири загальною площею 73,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Згідно протоколу №16-0436/13 проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки переможцем торгів було визнано ОСОБА_2 .

17 липня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. було видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на вказану квартиру АДРЕСА_8 .

01 грудня 2013 року ОСОБА_2 як мешканка кв. АДРЕСА_8 , уклала з КП «ЖКП «Порто-Франківський» договір №9/078 про використання тимчасово встановлених металевих конструкцій гаражу (20 м2), але без зазначення його місця розташування за умовами договору.

ОСОБА_2 звернулась до ПП «Проект» для отримання висновку щодо можливості розподілу об`єкту нерухомості квартири, та у 2015 році ПП «Проект» надало Висновок №18-05/15 будівельно-технічного дослідження про можливість розподілу об`єкту нерухомості квартири за адресою: АДРЕСА_7 , з присвоєнням індивідуальних поштових номерів, в якості двух окремих квартир площею 19,6 кв.м. та 73,4 кв.м.

22 травня 2015 року у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експулуатації за №ОД 67.

Внаслідок чого, згодом третьою особою ОСОБА_2 було здійснено будівельні роботи з реконструкції квартири з розподілом на дві самостійні квартири без зміни геометричних розмірів, у результаті чого квартиру АДРЕСА_9 загальною площею 93 кв.м. було поділено на дві окремі квартири площею 73,4 кв.м. та площею 19,6 кв.м.

09 червня 2015 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності індексний номер 38793190 на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 загальною площею 19,6 кв.м., а також свідоцтво про право власності індексний номер 38791376 від 09.06.2015 на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 загальною площею 73,4 кв.м.

01 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. за №1118, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_8 . На підставі даного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .

Надалі 30.06.2016 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта з реконструкції квартири АДРЕСА_8 , яка подана ОСОБА_1 . В результаті реконструкції квартири АДРЕСА_10 її площа збільшилась до 43,6 кв.м. за рахунок об`єднання з підвальним приміщенням. ПП «Проект» було видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_8 , на ім`я ОСОБА_1 , на загальну площу квартири 43,6 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м. На підставі чого 08 червня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено зміни щодо збільшення площі квартири АДРЕСА_8 .

Таким чином, станом на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 15,8 кв.м.

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, згідно з положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VI, є виконавчим органом Одеської міської ради, наділеним повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до п. 2.2.1.2 до Положення, Департамент здійснює повноваження орендодавця комунального майна територіальної громади, що знаходиться в управлінні Департаменту, а також контроль за повнотою та своєчасністю внесення орендарями орендної плати за договорами оренди цілісних майнових комплексів, укладеними Одеського міською радою. Відповідно до чинного законодавства укладає договори оренди. Здійснює облік договорів оренди, укладених безпосередньо Департаментом, та облік договорів оренди, погоджених з Департаментом у встановленому порядку.

Згідно з п. 2.6. Положення, одним з основних завдань Департаменту є організація претензійно-позовної роботи. У встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в усіх судових органах з питань, що віднесені до компетенції Департаменту.

Відповідно до абз. 9 ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом встановлено, що позивач просить суд витребувати майно з чужого незаконного володіння, скасувати державну реєстрацію та усунути перешкоди у користуванні, шляхом виселення.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відпвідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рал) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 14 Житлового кодексу УРСР визначено, що до компетенції виконавчих комітетів обласних, міських Рад народних депутатів віднесено здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснення управління житловим фондом місцевих Рад і забезпечення його схоронності.

Відповідно до ст. 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення.

Згідно із ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку: потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному законодавчими актами.

Стаття 316 ЦК України, регламентує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення статті 321 ЦК України, встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Надаючи оцінку наявності або відсутності у позивача порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, суд виходить з наступного.

Згідно з Переліком державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)», до комунальної власності областей передавався весь житловий та нежитловий фонд, до якого відповідно входить зазначена будівля.

На виконання наведеної постанови Кабінету Міністрів України Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення від 25.11.1991 р. № 266-ХІ "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області", яким затверджено перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність м. Одеси, згідно з яким у комунальну власність територіальної громади м. Одеси було передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих рад, народних депутатів, розташований у межах міста Одеси.

Позовні вимоги грунтувались на тому, що квартира АДРЕСА_10 , яка наразі належить відповідачу ОСОБА_1 була створена «нібито» з нежитлових приміщень гаражу, площею 19,6 кв.м. та підвалу площею 24 кв.м., які є комунальною власністю.

Суд критично ставиться до зазначених доводів позивача з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункт 3 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

З наведеного вбачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частина друга статті 369 ЦК України).

При застосуванні норм права до подібних правовідносин Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність з`ясування чи є спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку; чи навпаки є нежитловим (див. постанови від 29 вересня 2021 року в справі №760/34774/19; від 23 листопада 2023 року у справі №463/6898/20).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №598/175/15-ц (провадження №14-363цс19).

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2023 року в справі №922/1406/21 зазначено, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 у справі № 906/1169/17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2020 року у справі №915/1096/18 зазначено, що нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №552/7636/14-ц).

Суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_8 та яка належить ОСОБА_1 була створена за рахунок майна комунальної власності, а саме нежитлових приміщень, які належать позивачу, або знаходяться в його управлінні.

Суд не бере до уваги як доказ Акт обстеження нежитлового приміщення (квартири АДРЕСА_10 ) від 01.11.2021р., оскільки як зазначено у даному документі доступ до об`єкта обстеження - відсутній. У судовому засіданні представник відповідача наголошував на тому, що фактично жодного обстеження квартири 01.11.2021 не здійснювалось та власниця квартира взагалі не обізнана про проведення будь-якого обстеження її квартири. Представником позивача зазначене спростовано не було, з огляду на що, суд доходить висновку про недопустимість даного доказу.

З наданих позивачем з позовом копій поверхового плану першого поверху та підвалу будинку, що позначений під літ «В» будинку АДРЕСА_11 , виготовленого станом на 01.08.1955р. вбачається, що загальна площа підвальних приміщень складає приблизно 100 метрів квадратних. За твердженням позивача з комунальної власності незаконно вибуло підвальне приміщення площею 24 кв.м., яке наразі є частиною квартири АДРЕСА_10 , проте, представник позивача у судовому засіданні не зміг чітко зазначити, які саме частини підвального приміщення входять до складу квартири АДРЕСА_10 , тобто яке саме нежитлове приміщення необхідно витребувати з власності відповідача.

Позивачем також не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підвальне приміщення та приміщення першого поверху, які за твердженням позивача складають квартиру АДРЕСА_10 є саме нежитловими приміщеннями, а не допоміжними які постійно знаходяться у користуванні власника квартири, як про це стверджував відповідач.

За наведених обставин та враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, зокрема витяг з технічного паспорту будинку, що містить опис та найменування будівель, які входять до складу будинку АДРЕСА_2 , а також фотофіксацію, копії яких наявні в матеріалах справи, а оригінали дослідженні у судовому засідання, наданих представником відповідача, суд приходить до висновку, що зазначені об`єкти належать до допоміжних приміщень.

Позивач під час розгляду справи, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надав до суду належних доказів на підтвердження належності спірної квартири до комунальної власності, а також реалізації Одеською міською радою прав власника нерухомого майна складовими якого є володіння, користування та розпорядження.

Позивачем не надано до суду доказів реєстрації права власності за Одеською міською радою на підвальні приміщення будинку АДРЕСА_2 ні площею 24 кв.м., які позивач просить витребувати від відповідача ні будь-якої іншої площі відповідно до технічного паспорту. Так само позивачем не надано доказів реєстрації права власності за Одеською міською радою на нежитлове приміщення першого поверху площею 19,6 кв.м. Також не надано доказів, що саме вказані приміщення надавалися в оренду як нежилі.

Суд звертає увагу, що договір оренди від 01.12.2013 був укладений на металевий гараж без встановлення місця розташування, а приміщення яке використовувалося як допоміжне до кв. АДРЕСА_10 згідно матеріалів справи є примикаючим до квартири та є кам`яним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Між тим, суд вбачає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини позову, а саме щодо належності територіальній громаді м. Одеси на праві власності приміщень, з яких складається квартира АДРЕСА_10 , яку позивач просить витребувати у відповідача.

Також суд зазначає, що позивач не звертався до суду з заявою про призначення у справі будівельно-технічної експертизи, що позбавляє суд можливості встановити, що квартира АДРЕСА_10 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 створена за рахунок нерухомого майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади яке підлягає визнанню нежилим в багатоквартирному будинку.

Одне лише посилання на постанову КМУ від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» суд вважає неспроможним підтвердити виникнення у територіальної громади права власності, оскільки з цих документів не вбачається належність приміщень з яких складається спірна квартира АДРЕСА_8 до комунальної власності.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 року по справі № 522/7636/14-ц, в якій вказується на необхідність доказів включення конкретного приміщення до переліку майна, яке передавалось у власність Одеської міської ради та доказів належності територіальній громаді на праві власності житлового будинку, чи квартири або іншого нежитлового приміщення в указаному будинку.

Подібні правові висновки також містяться й у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2024 у справі №522/15746/18, від 13.05.2021 у справі №522/21952/19 та у рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі №522/13218/19.

Водночас суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву, відповідачем було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності.

З цього приводу суд звертає увагу, що строк позовної давності може бути застосований судом лише у випадку наявності правових підстав для задоволення позову. У випадку якщо суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності, суд не розглядає заяву про сплив позовної давності.

Зазначений підхід щодо застосування строків позовної давності узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц (пункт 53 постанови).

Таким чином судом встановлена відсутність належних та допустимих доказів у достатньому об`ємі для перевірки і оцінки доводів та задоволення позову Позивача. Матеріали справи не містять документальних підтверджень обставинам викладеним в позові. Задоволення позову та втручання у мирне право володіння майном добросовісного власника не буде відповідати критеріям сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном наведеним вище, з огляду на що суд відмовляє у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Одеська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 29.08.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

21.08.24