ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що 20.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв кошти у розмірі 409200,00 грн., що на день передачі становило еквівалент 15 000 доларів США, терміном до 20.04.2019.

Також, 20.03.2019 була нотаріально посвідчена заява, в якій зазначено, що кошти були передані та отримані відповідачем.

Станом на час звернення до суду відповідач заборгованість не повернув, жодних платежів на погашення боргу за договором позики не здійснював.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 558 450,00 грн., що згідно курсу фінансового порталу Мінфін на день повернення коштів еквівалентно 15 000 доларів США та судові витрати по справі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заборгованість за договором позики грошових коштів від 20.03.2019 у розмірі 548 529 (п`ятсот сорок вісім тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) гривень00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судовий збір у розмірі 5485 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень 29 копійок.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б.А. та зареєстровано за№242, згідно з умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 409200,00 грн, що еквівалентно 15000,00 доларам США за курсом продажу фінансового порталу Мінфін (1 долар США = 27,28 грн.) на день укладення цього договору, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в строк до 20.04.2019, позика є безпроцентною (а. с. 7).

Із матеріалів справи вбачається, що кошти за договором позикиу в сумі 409200,00 грн, що еквівалентно 15000,00 доларам США за курсом продажу фінансового порталу Мінфін (1 долар США = 27,28 грн.) були отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_2 у повному обсязі, що підтверджується заявою сторін про передачу та отримання коштів, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б.А. та зареєстрована в реєстрі за № 242, 244 (а.с.10) та даний факт не заперечувався представником відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг грошові кошти, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 надано договір позики №242 від 20.03.2019, який укладений між ним та ОСОБА_1 , а також нотаріально посвідчену заяву від 20.03.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику у сумі 409200,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 15000,00 доларам США, яку зобов`язується повернути в строк до 20.04.2019(а.с.7-10).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим ч.2 ст. 524та ч.2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за курсом продажу фінансового порталу Мінфін http://minfin.com.ua (готівковий (чорний) ринок), встановленим для відповідної валюти на повернення грошових коштів, оскільки такий порядок її визначення встановлений договором позики від 20.03.2019.

Оскільки позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 409200,00 грн, що еквівалентно 15000,00 доларів США за курсом продажу фінансового порталу Мінфін (1 долар США = 27,28 грн.) на день укладення цього договору, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина другастатті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання ОСОБА_1 триває, курс гривні до долара США змінився, за курсом продажу фінансового порталу Мінфін (1 долар США = 36,5686 грн.), таким чином, сума боргу станом на 18.07.2023, еквівалентна 15000,00 доларів США, становить 548529,00 грн.(15000,00 доларів США х36,5686 грн.курс продажу фінансового порталу Мінфін на день подачі позову).

Так як відповідачем не виконані зобов`язання за договорами позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно поновлено позивачу строку позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у договорі позики від 20.03.2019 року зобов`язався повернути борг у строк до 20.04.2019 року, а тому початком перебігу строку позовної давності є саме ця дата. Зважаючи на те, що у справі, яка розглядається встановлено 3-річний строк позовної давності, то позивач повинен був звернутися до суду не пізніше 21.04.2022року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 18.07.2023року.

Разом з цим, 02.04.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами і доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року встановлено на усій території України карантин, який в подальшому неодноразово був продовжений відповідними постановами Кабінету Міністрів України. З 24.00 год. 30.06.2023 карантин відмінено (Постанова Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651).

Крім того, 17.03.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до Цивільного кодексу України, а саме: розділ "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 19 такого змісту: 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 було введено в Україні воєнний стан із 05.30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб. Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався і триває на даний час.

З огляду на те, що останнім днем звернення до суду було 18.07.2023, а строк позовної давності було продовжено на період дії карантину та воєнного стану, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: