Номер провадження: 22-ц/813/2760/24
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В. Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Васильків О.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

04.08.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 944759,93 грн..

В позовних вимогах позивач посилається на те, що 02.12.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму в гривні, еквівалентної 22276 доларів США з відсотками за користування грошовими коштами у розмірі 24% річних від суми боргу, на строк до 01.04.2022 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем була написана розписка. Станом на дату подання позову борг повернений не був, чим відповідач порушив виконання його зобов`язання, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в гривні в сумі, що еквівалентна 26785,52 доларів США /двадцять шість тисяч сімсот вісімдесят п`ять доларів США 52 центи/, за офіційним курсом, встановленим НБУ на день оплати.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, стороною відповідача не заперечувався сам факт укладення договору позики та факт неповернення грошових коштів в строк, визначений в розписці. Фактично заперечення сторони відповідача стосувались лише суми нарахованої позивачем заборгованості з посиланням на валюту платежу та на форс-мажорні обставини у вигляді воєнного стану.

З урахуванням того, що розпискою від 02.12.2021 року інший порядок визначення належної до сплати суми грошових коштів не встановлено, суд прийшов до висновку, що заборгованість слід вираховувати саме за офіційним курсом долара США на день платежу.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Воронюк М.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення частково, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме : стягнути з ОСОБА_3 на Користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики оформленого розпискою від 02.12.2021 в загальному розмірі 654 835,62 грн., з яких: 606 575,48 грн. сума отриманих коштів, та 48 260,14 грн. 24% річних за користування коштами.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_3 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам та вимогам закону.

Вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, зокрема ч. 2 ст. 533 ЦК України, та порушив норми процесуального права, зокрема, щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Вказує, що відповідно до розписки, ОСОБА_3 отримав в борг суму в гривні, яка становила 22 276 Доларів США та зобов`язався їх повернути в строк до 01.04.2022 року, разом з відсотками за користування коштами в розмірі 24% річних.

З умов розписки не вбачається, що ОСОБА_3 прийняв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в гривні, розмір яких на день повернення буде становити саме 22276 Доларів США.

Однак, з умов розписки чітко вбачається, що ОСОБА_3 отримав кошти в гривні, які зобов`язався повернути до 01.04.2022 року.

Наявність в розписці довідкової інформації про те, що розмір отриманої позики в день складання розписки становить 22 276 Доларів США, не можна сприймати та розцінювати як встановлений еквівалент виконання зобов`язання.

Таке тлумачення змісту розписки є помилковим, оскільки в розписці не йде мова про виконання ОСОБА_3 зобов`язання таким чином, щоб після повернення грошових коштів, така сума становила саме 22 276 Доларів США.

Лише в такому випадку, та за подібного змісту розписки, можна було б казати про наявність в ній визначеного сторонами грошового еквіваленту виконання зобов`язання.

Відтак, судом першої інстанції невірного проаналізовано умови договору позики, оформленого розпискою, у зв`язку із чим безпідставно застосовано положення Цивільного законодавства, в частині визначеного у розписці валютного застереження (визначення обов`язку виконання зобов`язання у валютному еквіваленті), що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Апелянт посилається на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.11.2021 року по справі №766/4737/20, провадження №61-13281св21, та вказує, що з вказаної позиції Верховного суду вбачається, що застосування положень ч. 2 ст. 533 ЦК України, можливе лише в тому випадку, якщо в договорі ( або розписці) чітко міститься виражений обов`язок позичальника повернути позику в розмірі, яка на день повернення буде становити певну суму коштів в іноземній валюті (іншими словами валютне застереження).

Проте, в даному конкретному випадку, застосування даної норми матеріального права є неможливим, оскільки це не відповідає умовам договору та обставинам справи.

Рух провадження у справі

14 вересня 2023 рокуухвалено оскаржуване рішення Суворовського районного суду м. Одеси.

27 жовтня 2023 року подано апеляційну скаргуна рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2023 року.

27 жовтня 2023 року відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілено на судову колегію : ОСОБА_6 -головуючий суддя, Комлева О.С., Стахова Н.В..

23 квітня 2024 року відповідно до п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року із змінами та доповненнями, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено склад суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Кострицького В.В., Назарову М.В., Лозко Ю.П..

Рух провадження у справі

05 вересня 2023 рокуухвалено оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси.

19 жовтня 2023 року подано апеляційну скаргуна рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2023 року.

19 жовтня 2023 року відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілено на судову колегію : Кострицький В.В.-головуючий суддя, Назарова М.В., Стахова Н.В..

23 квітня 2024 року відповідно до п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року із змінами та доповненнями, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено склад суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Кострицького В.В., Назарову М.В., Лозко Ю.П.

Щодо явки сторін.

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

23 квітня 2024 року на адерсу Одеського апеляційного суду надішла заява від адвоката Воронюка М.О. про відкладення судового засідання у звязку з тим, що на протязі квітня 2024 року між позивачем та відповідачем йдуть перемовини з приводу можливого мирного врегулювання.

Крім того, 23 квітня 2024 року від адвоката Головатюк Я.О. надійшла заява, в якій адвокат зазначила, що запропоновану мирову угоду не затверджено у звязку із тим, що вона суперечить законним інтересам позивача. Проти задоволення клопотання представника відповідача заперечує, просить здійснити розгляд апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у клопотанні про відкладення судового засідання.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки, складеної 02.12.2021 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі суми в гривні, еквівалентній 22 276 доларів США. Зазначену суму зобов`язався повернути в повному обсязі в строк до 01.04.2022 року та додатково сплатити відсотки за користування грошовими коштами. Сума відсотків складає 24% річних від суми боргу.

В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, стороною відповідача не заперечувався сам факт укладення договору позики та факт неповернення грошових коштів в строк, визначений в розписці. Фактично заперечення сторони відповідача стосувались лише суми нарахованої позивачем заборгованості з посиланням на валюту платежу та на форс-мажорні обставини у вигляді воєнного стану.

Сталою судовою практикою Верховного Суду визначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

З урахуванням того, що розпискою від 02.12.2021 року інший порядок визначення належної до сплати суми грошових коштів не встановлено, суд приходить до висновку, що заборгованість слід вираховувати саме за офіційним курсом долара США на день платежу.

Стосовно посилань сторони відповідача на форс-мажорні обставини у вигляді воєнного стану, суд вказані доводи відхиляє. При цьому суд приймає до уваги пояснення адвоката Головатюк Я.О., що 24% є не мірою відповідальності, а відсотками за користування грошовими коштами згідно укладеного договору позики у вигляді розписки, в зв`язку з чим в даному випадку положення ст. 617 ЦК України не можуть бути застосовані. Окрім того, посилаючись на погіршення матеріального стану, сторона відповідача до матеріалів справи належних та допустимих доказів в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України не надала.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошових коштів в гривні в сумі, що еквівалентна 26785,52 доларів США, за офіційним курсом, встановленим НБУ на день оплати підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди та її розміру стороною позивача не надано належних та допустимих доказів.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Частиною 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Положеннями ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частинами 1, 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути

виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним ткурсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно

зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна позиція міститься у постанові ВП ВС України 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Тому, враховуючи обставини справи та положення чинного законодавства України,

поверненню підлягає сума в гривні, яка є еквівалентом 22 276 доларів США на день платежу (на день повернення коштів).

Додаткових умов для повернення коштів умовами розписки не встановлено.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо наведеної представником апелянта судової практики, а саме Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.11.2021 року по справі 766/4737/20 варто зазначити, що посилання на відмову Верховного суду в якості підстав для відмови у цій справі не рєлівантне, так як відмова у застосуванні еквіваленту Верховним судом була зроблена через неналежну форму його встановлення, а саме дописаний від руки напис на зворотному боці нотаріально посвідченого договору.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В задоволені поданого до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи для досягнення примирення сторін заперечувала сторона позивача у своїй письмовій заяві, просила здійснити розгляд справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23.04.2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П.Лозко