Справа № 466/5777/24 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н. Л.
Провадження № 22-ц/811/2858/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі письмовими доказами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2024 року в складі судді Луців-Шумської Н.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,-

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просив постановити рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , який зареєстровано 16.07.2016 Шевченківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 371, та стягувати на його користь з відповідачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що від подружнього життя з відповідачкою у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . Спільне життя з відповідачкою не склалось, у них різні погляди на життя та обов`язки. В сім`ї часто відбувались сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. На даний час шлюбні відносини між ними припинились, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо. Вважає, що примирення, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі та суперечать його інтересам.

Крім цього зазначив, що дитина проживає з ним за адресою його реєстрації. Він намагається забезпечувати доньку всім необхідним: одягом, харчуванням, ліками, дозвіллям тощо. Однак дитина підростає, витрати на її забезпечення та виховання збільшуються і стають для нього непосильними. Відповідачка проживає окремо, грошей на утримання дитини не дає, хоча є працездатною, інших утриманців немає. Просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 16.07.2016 року Шевченківським районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 371.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів, позивач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку, вважає в цій частині необґрунтованим та незаконним.

Зазначає, що факт окремого проживання відповідачки підтверджується її заявою про визнання позову. На підтвердження того, що відповідачка проживає окремо від позивача з дитиною надав витяг з реєстру територіальної громади щодо місця її реєстрації, витяг про зареєстрованих у житловому будинку осіб, з яких слідує, що відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір про визначення місця проживання та виховання дитини, де вказується, що дитина проживає разом з батьком.

Додає, що всупереч вимогам ч.4 ст.206 ЦПК України, суд першої інстанції не постановив ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, а продовжив розгляд справи та у підсумку безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення аліментів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів та ухвалити нове рішення, яким позовну вимогу про стягнення аліментів задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справив порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів, апеляційним судом за правилами ст. 367 ЦПК України оскаржуване рішення в іншій частині не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції своє рішення обґрунтовував тим, що між батьками відсутній спір щодо участі в утриманні дитини.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2016, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 16.07.2016 (а.с.5, 15).

У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Згідно із витягом з реєстру територіальної громади від 19.12.2022 та довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , місцем їх реєстрації значиться АДРЕСА_2 (а.с.7-9).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач стверджував, що дитина проживає разом з ним, за місцем його реєстрації. Відповідачка проживає окремо, коштів на утримання дитини не надає, хоча є працездатною.

У заяві від 24 липня 2024 року ОСОБА_2 позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала щодо задоволення таких.

Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до ст. 2 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Сім`я є первинним та основним осередком суспільства (ч. 1 ст. 3 СК України).

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).

Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1, 2 статті 181 СК України передбачено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Зокрема, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч. 3 цієї статті, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що аліменти виплачуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина: якщо дитина проживає з матір`ю, аліменти на її утримання сплачує батько, і навпаки.

Як свідчать матеріали справи, станом на час звернення до суду з позовом, так і на час ухвалення судом першої інстанції рішення, сторони у справі та їх спільна дитина були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується витягом з реєстру територіальної громади та довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с.7-9).

Разом з тим, із долученого до апеляційної скарги договору про визначення місця проживання та виховання дитини від 11 червня 2024 року, посвідченого нотаріально, сторони ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати) погодили, що донька ОСОБА_3 буде постійно проживати разом зі своїм батьком, ОСОБА_1 , за місцем його проживання та самостійно ним виховуватись та утримуватись (п.2). У п. 10 Договору аліментні зобов`язання сторін в цьому договорі не регулюються.

Таким чином, позивач користаючись наданим йому правом на отримання аліментів від іншого подружжя на утримання дитини, звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів.

Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 182 ч. 2 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, законом встановлено мінімальний розмір частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка стягується у безспірному порядку 1/4 частини на одну дитину.

Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Колегія суддів зауважує, що визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.

У разі визнання відповідачем позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Суд першої інстанції не врахував наведеного та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення аліментів, зазначивши про відсутність спору про право, не врахувавши визнання відповідачем позову повністю. При цьому, суд не навів жодних мотивів, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі відповідачки. Окрім того, суд не постановив ухвали, як того вимагає ч. 4 ст. 206 ЦПК України, а продовжив розгляд справи та у підсумку безпідставно відмовив у задоволенні позовну в цій частині.

Враховуючи наведене, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину та те, що відповідачка є працездатною особою, позовні вимоги визнала повністю, колегія суддів доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття дитиною.

З наведених підстав судове рішення в оскаржуваній частині не може залишатись в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки суд належним чином не виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і не дотримання вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно не встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позову.

За правилами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 та пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу) покладаються на позивача - у разі відмови у позові.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов висновку про задоволення позову, тому із ОСОБА_2 в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1816 грн. 80 коп. за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2024 року в частині відмови у стягненні аліментів скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від 29 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок за розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк