ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 204/3106/22

провадження № 61-9467св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року у складі судді Мащук В. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про оспорення батьківства.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21 лютого 2004 року до 06 грудня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зважаючи на незрозумілу поведінку ОСОБА_2 під час вагітності та після народження дитини, у нього виникли сумніви стосовного того, чи є він біологічним батьком ОСОБА_3 . Про зазначене він запитав відповідачку, однак відповіді не отримав.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив призначити експертизу ДНК для встановлення кровного споріднення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; на підставі проведеної експертизи встановити факт відсутності кровного споріднення (батьківства) ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключити відомості про ОСОБА_1 як батька ОСОБА_4 з актового запису про її народження.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року, клопотання ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи залишено без задоволення. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), закрито.

Ухвала суду першої інстанції, яка залишена без змін апеляційним судом, мотивована тим, що оскільки на час розгляду справи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повноліття, а оспорення батьківства можливе лише до досягнення дитиною повноліття, то зазначене є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, з чим помилково погодився апеляційний суд, неправильно застосував пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Зокрема не врахував, що суд може закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення, за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося невирішених питань.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не звернув увагу на те, що на час звернення заявника до суду з позовом ОСОБА_4 , ще не досягла повноліття, крім того, між сторонами залишилися невирішені питання, зокрема щодо стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 , батьківство стосовно якої він оскаржує, аліментів.

У вересні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Біжко Ю. О., надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив містить клопотання про поновлення строку для його подання, мотивоване тим, що відповідачка засобами поштового зв`язку не отримувала копію касаційної скарги та ухвали про відкриття касаційного провадження. Зі змістом зазначених процесуальних документів вона ознайомилася після надання доступу до системи «Електронний суд» - 13 вересня 2023 року.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання ОСОБА_2 та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, а саме надання доказів сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України. Витребувано матеріали цивільної справи № 204/3106/22 з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Надано учасникам справи строк для подання відзиву, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У вересні 2023 року матеріали справи № 204/3106/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками ОСОБА_4 записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року відкрито провадження у справі № 204/3106/22.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу.

07 грудня 2022 року ухвала суду від 06 вересня 2022 року про призначення судово-генетичної експертизи щодо встановлення батьківства ОСОБА_1 стосовно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернена без виконання у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 з дитиною на експертизу.

Правове обґрунтування та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди, тощо.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначеного не врахував, закриваючи провадження у справі у зв`язку із досягненням ОСОБА_4 повноліття до ухвалення судом першої інстанції судового рішення по суті спору, неправильно застосував до спірних правовідносин пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України, не перевірив, чи залишилися між сторонами неврегульовані питання, а отже, дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (див. § 45 рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine», заява № 15123/03).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції).

ЄСПЛ, зокрема, вказав, що:

«раніше розглядав справи, в яких чоловік бажав ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини. Суд неодноразово встановлював, що провадження щодо встановлення батьківства або його оспорювання стосуються «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (див. пункт 59 рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2014 року у справі «A.L. v. Poland», заява № 28609/08 з подальшими посиланнями). Суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. пункт 98 рішення ЄСПЛ від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany (no. 2), заяви № 40660/08 та № 60641/08). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню; проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99 рішення ЄСПЛ від 14 грудня 2018 року у справі «Yakushev v. Ukraine», заява № 15978/09);

«провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (див. пункт 59 рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2014 року у справі «A.L. v. Poland», заява № 28609/08, з подальшими посиланнями). … У цій справі питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами (див., наприклад, пункти 98 і 99 рішення ЄСПЛ від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany (no. 2), заяви № 40660/08 та № 60641/08). До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення (див. пункт 135 рішення ЄСПЛ від 08 січня 2009 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, а також § 18, 23 рішення ЄСПЛ від 19 березня 2019 року у справі «M. T. v. Ukraine», заява № 950/17).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21 (провадження №61-1153свп26) Верховний Суд зауважив, що у доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні; по своїй суті позов особи, яка записана як батько, про оспорення запису в книзі записів народжень є негативним, в якому позивач стверджує, що в нього відсутні батьківські обов`язки. За допомогою такого позову відбувається захист приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.

У справі, що переглядається, внаслідок закриття провадження залишився невирішеним спір, який стосувався «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції.

Таким чином, постановлена судом першої інстанції ухвала про закриття провадження у справі, з якою погодився апеляційний суд, є передчасною та не відповідає вимогами статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а отже, право позивача на доступ до правосуддя, закріплене у статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції, було порушено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 415-419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець