ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодча Галина Миколаївна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодча Галина Миколаївна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 червня 2010 року позивач з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей не мають.

За час перебування у шлюбі придбано майно, а саме 20 квітня 2016 року набули у власність частину житлового будинку (92/400), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 09 червня 2016 року придбали автомобіль Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 . Право власності на будинок та автомобіль оформлене на ОСОБА_3 .

Позивач посилався на те, що він взяв у борг 51 000,00 доларів США, що на момент укладення договору позики складало 1 298 970,00 грн. Ці кошти витрачені на придбання частини будинку та автомобіля.

15 жовтня 2018 року відповідачка почала чинити перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком, фактично позбавила можливості проживати в ньому, чим порушила право позивача, як власника майна.

Після цього позивачу стало відомо, що під час придбання нерухомого майна, ОСОБА_3 замість договору купівлі-продажу уклала договір дарування. При цьому, дійсні відносини, що склалися між сторонами даного договору мали ознаки купівлі- продажу, а не дарування.

Стверджував, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 018 000,00 грн за 92/400 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою, складеною особисто ОСОБА_4 . Про існування цієї розписки позивач дізнався, коли почав збирати необхідні документи для подання до суду позову.

Вважав, що ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір дарування від 20 квітня 2016 року з метою приховання дійсного правочину, а саме договору купівлі-продажу, що свідчить про те, що укладений договір дарування частини житлового будинку є удаваним.

Позивач вказав, що спірний житловий будинок придбано за його особисті грошові кошти, які він отримав за договором позики в сумі 51 000,00 доларів США. Всі обов`язки за укладеним договором позики він виконує самостійно. ОСОБА_3 не бере участі у виконанні зобов`язання по поверненню боргу. У зв`язку з чим, позивач вважає будинок його особистою приватною власністю, як такий, що було придбано за особисті кошти.

Вважав, що автомобіль Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 також є його особистим майном, а тому не підлягає поділу. Не зважаючи на те, що автомобіль придбано під час шлюбу та зареєстровано на відповідачку, автомобіль придбано виключно за грошові кошти позивча, а саме за 11 000,00 доларів США, які він отримав за договором позики.

Просив визнати договір дарування частини (92/400) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 20 квітня 2016 року удаваним та застосувати до нього правила щодо купівлі- продажу; визнати частину (92/400) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; визнати автомобіль Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суд м. Харкова від 16 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, скасовано арешт, накладений ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року на 92/400 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача та його представника, який подавав клопотання про відкладення розгляду справи, хоча відповідно до протокольної ухвали суду першої інстанції від 10 грудня 2020 року явку позивача було визнано обов`язковою.

Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав незалучення ОСОБА_4 у якості відповідача, а повинен був розглянути його позовні вимоги до ОСОБА_3 , яка є належною відповідачкою у даній справі та ухвалити рішення по суті заявлених позовних вимог саме до неї. Враховуючи те, що справу розглянуто без його участі він був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права та заявити відповідно клопотання про залучення третьої особи ОСОБА_4 у якості співвідповідача у справі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що з 05 червня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 09 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , чорного кольору.

20 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність - подарувала, а ОСОБА_3 безоплатно прийняла у власність (в дар) 92/400 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 8 цього договору дарувальник та обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Згідно пункту 10 цього договору сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 189994800 від 23 листопада 2019 року, № 191473545 від 04 грудня 2019 року за ОСОБА_3 з 20 квітня 2016 року зареєстровано право спільної часткової власності на 92/400 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 8-9, 33-34 т.1)

Матеріали справи також містять копії розписок, зокрема від 18 квітня 2016 року, згідно якої ОСОБА_2 взяв у борг особисто для своїх цілей під свою відповідальність у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 51 000,00 доларів США, а саме: 11 000,00 доларів США для розрахунку за автомобіль Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 та придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 (частини будинку у пропорції 92/400) грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США. Вищезазначені грошові кошти в загальній сумі 51 000,00 доларів США зобов`язався повернути із власних особистих коштів до 18 травня 2020 року.

Відповідно до розписки, складеної ОСОБА_5 , останній отримав від ОСОБА_2 10 серпня 2018 року грошові кошти в розмірі 21 00,00 доларів США, 29 жовтня 2018 року - 10 000,00 доларів США.

Відповідно до розписки від 20 квітня 2016 року, складеною ОСОБА_4 , про те, що вона 20 квітня 2016 року отримала від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 1018000 грн, що еквівалентно 40 000,00 доларів США по курсу НБУ 25,45 грн за 1 долар США на 20 квітня 2016 року. Грошові кошти отримані нею за належні їй 92/400 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти отримано нею у повному обсязі, претензій щодо оплати немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд вказав, що не визначення належного співвідповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, при цьому позивачем не була залучена у якості відповідача сторона оскаржуваного договору ОСОБА_4 .. Залучення ОСОБА_4 в якості третьої особи, не спростовує висновків суду щодо необхідності відмови у задоволенні позову, оскільки процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним.

Вирішуючи інші позовні вимоги місцевий суд вказав, що позивачем не надано до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511 цс 18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс 18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс 18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс 19), а також у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 (провадження № 61-5425св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що він просить, зокрема, визнати договір дарування частини (92/400) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 20 квітня 2016 року удаваним та застосувати до нього правила щодо купівлі- продажу.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами оспорюваного договору дарування від 20 квітня 2016 року є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Однак, ОСОБА_4 в даній справі приймає участь в якості третьої особи, а не в якості співвідповідача.

ОСОБА_2 клопотань про залучення до участі у справі ОСОБА_4 як співвідповідача не заявляв.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про пред`явлення цих вимог не до всіх осіб, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був розглянути позовні вимоги до ОСОБА_3 , яка є належною відповідачкою у даній справі та ухвалити рішення по суті заявлених позовних вимог саме до неї є помилковими та такими, що спростовуються вищенаведеними нормами права.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 440/1376/13-ц.

Також погоджується колегія суддів з правильним висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи, відмову в задоволені вимог щодо визнання договору дарування удаваним та застосування до нього положення договору купівлі-продажу, договір дарування від 20 квітня 2016 року є дійсним, а тому 92/400 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Що стосується визнання права особистої власності на автомобіль, колегія суддів виходить з наступного

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 09 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , чорного кольору.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання автомобілю марки Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 , останній посилався на те, що він придбав цей автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, однак доказів щодо цього не надав.

Також ОСОБА_2 посилався на те, що вказаний автомобіль є його особистою власністю, оскільки хоч його й придбано під час шлюбу, зареєстрований на відповідачку, автомобіль придбано виключно за його грошові кошти, а саме за 11 000,00 доларів США. які він отримав за договором позики від 18 квітня 2016 року.

Відповідно до розписки від 18 квітня 2016 року ОСОБА_2 взяв у борг особисто для своїх цілей під свою відповідальність у ОСОБА_5 в розмірі 51 000,00 доларів США, а саме: 11 000,00 доларів США для розрахунку за автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 та придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а саме частини будинку у пропорції 92/400) грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США. Вищезазначені грошові кошти в загальній сумі 51 000,00 доларів США зобов`язався повернути із власних особистих коштів до 18 травня 2020 року.

Розглядаючи суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що спірне майно подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки набуте сторонами в період шлюбу, та ОСОБА_2 не доведено належними доказами факт набуття транспортного засобу за особисті кошти.

Зі змісту розписки від 18 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг грошові кошти, зокрема, і на придбання автомобіля, який оформлено на ім`я ОСОБА_3 .

Колегія суддів зазначає, що як вірно визначено районний судом, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися кошти, запозичені одним із подружжя, то вони вважаються такими, що використані в інтересах сім`ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя, якщо особою не доведено протилежне.

Доказів того, що ці кошти отримувались та використовувались не в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.

Погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про те, що доказів того, що спірний автомобіль, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 09 червня 2016 року, було придбано ОСОБА_2 за кошти, які були запозичені за розпискою від 18 квітня 2016 року, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх також не надано.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що підстав для задоволення цих позовних вимог немає.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції в оскаржуваній частині правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо порушенням місцевим судом норм процесуального права, а саме розгляд справи за відсутності позивача та його представника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

З матеріаліав справи вбачається, що справа, яка переглядається, призначалася судом першої інстанції до розгляду неодноразово.

Судові засідання, призначені на 30.09.2020, 18.11.2020, 10.12.2020, 18.01.2021, 10.02.2021, 16.03.2021, будучи належно повідомленими про час та місце розгляду справи, позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з різними причинами, зокрема: поганим станом здоров`я, неможливістю прибути в засідання у зв`язку з перебуванням у відпустці або за межами міста Харкова. Доказів поважності причин неявки суду надано не було. При цьому, кожне клопотання містить прохання не проводити судовий розгляд за відсутності представника позивача. Позивач причини неявки у судові засідання у вказані дати не повідомляв.

Колегія суддів вважає, що така поведінка представника позивача та позивача свідчить про зловживання процесуальними правами.

Врахувавши процесуальну поведінку позивача та його представника, надавши оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів не встановила порушення судом першої інстанцій норм процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак