КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 753/197/23

номер провадження 22-ц/824/2438/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2023 року /суддя Гусак О.С./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у батька без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та надання дозволу на оформлення документів на проживання дитини із матір`ю за кордоном

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , з урахуванням зміни позовних вимог, просила відібрати дитину у батька без позбавлення батьківських прав, визначити місце проживання дитини разом з матір`ю та надати дозвіл на оформлення документів.

21 лютого 2023 року до суду від ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 надійшла зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 та за зустрічним ОСОБА_3 позовом в частині вимог про визначення місця проживання дитини, закрито.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про відібрання дитини у батька без позбавлення батьківських прав, та надання дозволу на оформлення документів на проживання дитини із матір`ю за кордоном задоволено.

Відібрано малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення його батьківських прав і повернуто матері, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Надано дозвіл на виїзд за кордон та оформлення документів на проживання малолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за кордоном без згоди батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1984 грн 80 коп та витрати на правову допомогу у розмірі 64 000 грн. /т. 2 а.с. 181-206/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив постановити ухвалу, якою закрити провадження у справі в частині позовних вимог сторін про визначення місця проживання малолітньої дитини. Ухвалити у справі нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та надання дозволу на проживання в Швейцарії - відмовити повністю; переглянути питання судових витрат у справі з урахуванням остаточного рішення суду.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Зокрема, судове засідання, призначене до розгляду на 06.07.2023 року було проведено без участі відповідача та/або його представника, в порушення приписів п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Суд першої інстанції достовірно знав, що ОСОБА_3 проживає за кордоном в Швеції та має всі правові ознаки іноземного елементу. Проте, суд не виконав норм процесуального закону та не звернувся до дипломатичного представництва чи консульської установи України в Швеції з відповідним міжнародним дорученням (запитом). Також, суд першої інстанції помилково вважав, що до спірних правовідносин сторін слід одночасно застосувати приписи і Конвенції і СК України. Також, суд першої інстанції проігнорував заявлене клопотання про з`ясування думки дитини та відмовив в його задоволенні. Також судом першої інстанції протиправно змінено предмет спору та позовні вимоги на стадії, коли така зміна вже неможлива, у спосіб, який не передбачений ЦПК України. Наголошував, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон (правильно - «на виїзд з України») без дозволу другого з батьків без зазначення початку та кінця періоду (часу) такого виїзду є протиправним та незаконним. Також суд першої інстанції не допитав свідків, які прибули до суду 25.05.2023 року; не переконався в отриманні повісток про виклик до суду свідків на судове засідання, що було призначено на 21.07.2023 року; робить висновки у справі на підставі документів, які не містять апостилю; долучив до матеріалів справи докази, подані стороною позивача після закриття провадження у справі.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її вимог. Вказувала, що жодних процесуальних документів/повідомлень про актуальну адресу відповідача у Швеції та/або інших засобів зв`язку - відповідачем суду не надано, матеріали справи не містять відомостей щодо фактичного місця проживання відповідача, як і не містять інших засобів зв`язку. Відповідач умисно не зазначає актуальної адреси проживання та інших засобів зв`язку в процесуальних документах, крім того дані відомості не містить і апеляційна скарга. Отже, доводи щодо неналежного повідомлення не є спроможними. Вказувала, що звернення з позовом до суду про відібрання дитини та повернення їх за попереднім місцем проживання відповідає одному із способів захисту, визначених Гаазькою конвенцією 1980 року, що переконливо доводить обрання заявником правомірного та ефективного способу захисту його порушених прав. Щодо вислуховування думки дитини, вказувала, що дитина тривалий час проживала з одним із батьків, а тому її думка може бути спотворена, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися судом як абсолютна. Крім того, матеріали цивільної справи містять Висновок Слідчої групи у справах дітей Міського управління Спонга-Тенста. Висновок вказує, що ОСОБА_8 потрібно повернутися до матері; нагальним для батька є передання ОСОБА_8 матері для уникнення гірших наслідків. ОСОБА_3 не довів факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини. Вказувала, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, а уточнення позовних вимог здійснено саме із ефективним поновленням порушених прав дитини. Вказувала і на те, що заява про виклик свідків була подана стороною позивача. В даному випадку, у зв`язку з необхідністю швидкого прийняття рішення задля дотримання принципу «найкращих інтересів дитини», свідки не були допитані, з приводу чого позивачем не заперечувалось, оскільки Висновком Слідчої групи встановлені обставини незаконного утримання дитини.

Також просила покласти судові витрати по справі на відповідача та стягнути на користь позивача витрати на правничу (правову) допомогу у, розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч) грн., докази понесених витрат зобов`язувалась надати після розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва за актовим записом № 2513, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 1 жовтня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у громадян України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на території України народився син - ОСОБА_9 , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 4 березня 2015 року ( а. с. 6 т. 1 )

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року, ухваленим у справі № 753/10728/17, шлюб зареєстрований 1 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2513, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру судових розслідувань за заявою ОСОБА_4 на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва внесено відомості за ч. 1 ст. 382 КК України за невиконання рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами статті 82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року, визначено місце проживання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції вказував на те, що зазначення конкретної адреси місця проживання на момент ухвалення рішення не змінює його змісту, оскільки судом вирішувалося питання щодо визначення проживання одним із батьків.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 про відібрання дитини, суд першої інстанції керувався вимогами Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 не ставить питання про повернення дитини у державу постійного проживання, в якій національним судом прийнято рішення про таке проживання.

За встановленими обставинами справи жодна зі сторін не проживає на території України, дитина постановлена на консульський облік у Швеції.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування дійсно урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);

по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);

по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Відповідно до статті 8 Гаазької конвенції 1980 року будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

За правилами Гаазької конвенції 1980 року заявник має право обрати один із шляхів пред`явлення вимоги про повернення дитини до звичайного місця проживання:

1) подання заяви до Центрального органу держави (в Україні - до Міністерства юстиції України) за місцем постійного проживання дитини;

2) подання заяви до Центрального органу держави, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується;

3) подання відповідної заяви до суду.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року (справа № 613/1185/19, провадження № 61-2286св21).

Зокрема Верховний Суд виходив з того, що Гаазька конвенція 1980 року не встановлює обмежень у зверненні до суду з позовом про відібрання (повернення) дитини.

Отже, звернення ОСОБА_4 з позовом до суду про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання відповідає одному із способів захисту, визначених Гаазькою конвенцією 1980 року, водночас таких вимог ОСОБА_4 не заявляє та фактично з вимогами про повернення дитини до матері, хоче змінити дитині країну проживання.

З вказаної справи вбачається, що позивач зазначає свою адресу реєстрації АДРЕСА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року, визначено місце проживання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії паспортних даних, позивач ОСОБА_4 11.02.2021 р. була знята з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_3 /т. 1 а.с. 9/

Жодних доказів, щодо адреси місця проживання, зазначеній у позові (як місця реєстрації) позивач не надає.

Суд першої інстанції також не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_4 вже розпочала процедуру повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції 1980 року, звернувшись із відповідною заявою до Стокгольмського міського суду, фактично обставини вже є предметом розгляду саме у відповідності до Гаазької конвенції 1980 року, отже, фактично відбувається паралельний процес.

Апеляційний суд повторно наголошує на тому, що ОСОБА_4 не ставить питання про повернення дитини у країну постійного місця проживання - Україну і жодна зі сторін процесу не проживає на території України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні цієї категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, обрання якого передувало незаконному переміщенню до іншої держави чи незаконному утриманню в іншій державі, відповідно, суд повинен визначити, чи має право на розгляд цієї справи, виходячи з доведеності позивачем саме факту постійного (звичайного) місця проживання дитини в Україні до її незаконного переміщення (утримування).

Лише у разі встановлення, що діти до незаконного переміщення та утримання в іншій державі мали звичайне місце проживання в Україні відповідно до правил статті 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір, який виник між сторонами, підлягає розгляду судами України, крім випадків, встановлених у статті 7 цієї Конвенції.

Для вирішення питання, чи підлягає розгляд справи судами України, потрібно з`ясувати:

1. Чи було звичайним місцем проживання дітей в Україні до їхнього переміщення закордон?

2. Чи обрали діти інше місце постійного проживання за межами України?

3. Чи прижилися діти у новому середовищі?

4. Якщо неможливо встановити звичайне місце проживання дітей, то на території якої з держав вони перебувають у зв`язку з переміщенням?

5. Чи завершилася процедура повернення дітей, ініційована заявником у Швеції, за правилами Гаазької конвенції 1980 року?

Як встановлено судом, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року яким визначено місце проживання дитини із ОСОБА_4 набрало законної сили.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви, 28 червня 2022 року ОСОБА_4 дала свою згоду на виїзд за межі України, до Республіки Польща, Королівства Швеція країн-членів Європейського союзу або Шенгенської зони та у зворотному напрямку в період з 29 червня по 30 вересня 2022 року малолітнього сина, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі громадянин України ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , які несуть відповідальність за життя, здоров`я, безпеку її дитини вживатимуть всіх залежних від них заходів для безпечного перебування його за кордоном та по закінченню терміну перебування його за кордоном забезпечать повернення її сина в Україну (а.с. 44 т. 1).

До 29 червня 2022 року моменту вивезення дитини за кордон у ОСОБА_12 проживав із матір`ю ОСОБА_7 , з якою було визначено його місце проживання, відвідував садочок, ходив у школу у місті Києві. Місто Київ, було постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_6 , саме в Україні він мав звичайне місце проживання разом із матір`ю протягом більше 7 років до його виїзду за кордон.

Після закінчення строку, визначеного у нотаріально посвідченій заяві - 30 вересня 2022 року, особи, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , на яких покладався обов`язок повернути в Україну дитину, його не повернули.

ОСОБА_3 не заперечує того, що його син ОСОБА_6 , залишився проживати з ним у Швеції.

Отже на момент ухвалення рішення суду, майже через рік, дитина фактично не має зв`язку з країною, в якій було визначено його місце проживання, про що також свідчать і обставини позову і пояснення сторін щодо відсутності наміру повернення дитини в Україну.

Міжнародно-правовим актом - Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. регулюється порядок повернення дитини із-за кордону в Україну або забезпечення доступу до дитини, яка постійно проживає за кордоном.

Суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що оскільки ОСОБА_9 утримується батьком на території Швеції менше одного року, не можна вважати що дитина прижилися за новим місцем проживання, тобто, воно стало новим постійним та звичайним.

Оскільки також не можна вважати правильним вимоги позову щодо відібрання дитини від батька і повернення до матері, у іншу країну, відмінну від країни постійного проживання - України.

У даній справі, Стокгольмський міський суд дійшов висновку, що утримання ОСОБА_8 слід вважати незаконним. За загальним правилом ОСОБА_8 слід перевести до ОСОБА_13 (а.с. 69 т. 2).

Однак Стокгольмський міський суд відмовив в переведенні дитини до матері із тих підстав, що ОСОБА_14 має бажання переїхати в Швейцарію, але наразі дуже сумнівно, чи вона має там стабільне місце проживання. Не було представлено жодних доказів того, що вона насправді проживає в Швейцарії. За власними словами ОСОБА_13 , вона все ще має свою квартиру в Києві, за тією адресою, яку вона зазначила у своїй заяві до суду.

Із урахуванням цих обставин, Стокгольмський міський суд вважав, що в разі задоволення заяви ОСОБА_8 може бути доставлений до України. Країна перебуває у стані війни, і Міністерство закордонних справ Швеції продовжує рекомендувати утриматися від подорожей до України та закликає шведів, що знаходяться в Україні, покинути країну. Із урахуванням цих обставин, суд вважав, що ОСОБА_8 буде знаходитись у ситуації, яка не може бути прийнятною, якщо заява буде задоволена. У зв`язку з чим, заяву ОСОБА_15 було відхилено.

Таким чином, Стокгольмський міський суд дійшов висновку про незаконне утримання ОСОБА_8 на території Швеції, однак відхилив її заяву оскільки ОСОБА_4 не надала доказів стабільного місця проживання у Швейцарії, а країна де мав постійне місце проживання ОСОБА_8 знаходиться у стані війни (а.с. 69-70 т. 2).

Згідно висновку Слідчої групи у справах дітей Міського управління Спонга-Тенста, зробленого в ході розслідування, яке закінчилося 23 травня 2023 року, ОСОБА_8 потрібно повернутися до матері, яка є і була його опікуном під час його виховання. Занепокоєння, висловлене у цьому звіті, вказує на те, що батько вирішив не слухатися до рекомендацій соціальних служб у цьому розслідуванні, що саме по собі виникає занепокоєння. Оскільки інформація у звіті, що викликає занепокоєння, вже була досліджена нещодавно, немає підстав для початку нового розслідування, Оскільки вже є рішення суду про повернення ОСОБА_8 матері, то стає ще більш нагальним для батька передати ОСОБА_8 матері для уникнення гірших наслідків. (а.с. 124 т. 2).

Таким чином, аналізуючи вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо задоволення позову, а позивачем в даному випадку обрано не вірний спосіб захисту прав.

У вказаній справі дитина сторін не була неправомірно вивезена в іншу державу. Дитина була вивезена на підставі нотаріально посвідченої згоди позивачки.

У даній справі відбулась зміна місця проживання дитини, після не повернення її до 30.09.2022 р., відповідно до згоди, в України.

Вимог про повернення в Україну позивач не заявляє, отже за правилами Гаазької конвенції 1980 року позивач повинна питання про повернення дитини вирішувати саме через Центральний орган держави, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується, що як вбачається з матеріалів справи вже здійснюється.

Крім того, у вказаній справі всі сторони проживають за межами України.

Конвенцією 1980 р. передбачена можливість звернення до Центрального органу держави, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується з заявою про забезпечення реалізації доступу до дитини, яка постійно проживає за кордоном.

Аналогічне стосується і вимоги щодо дозволу на оформлення документів, ОСОБА_4 ніхто в такому оформленні не обмежував, вимога має не чіткий характер, а з урахуванням того, що ОСОБА_4 не збирається повертатись на територію України, така вимога видачі судового дозволу, без згоди батька дитини, яку позивач вимагає від національного суду є передчасною.

Оскільки у задоволенні позову апеляційний суд відмовляє, скасуванню також підлягає рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судового збору у розмірі 1984 грн 80 коп та витрат на правову допомогу у розмірі 64 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції покладаються на ОСОБА_4 . Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподіляються наступним чином: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4465, 80 гривень.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2023 року - скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції покласти на ОСОБА_4 .

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_4 / НОМЕР_3 / на користь ОСОБА_3 / РНОКПП: НОМЕР_4 / 4465, 80 гривень.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: