ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/2278/22 Головуючий суддя І інстанції Дудченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/716/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2023 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У листопаді 2022 року ТОВ «КАРДСЕРВІС» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Позовна заява мотивована тим, що 23.11.2016 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір (кредитної лінії) №161123-001, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8100,14 грн., на оплату товарів/послуг, що купуються позичальником за рахунок кредитної лінії у продавця «ТОП ГРУП ТК». Відповідно до п.п. 2.1 кредитного договору, строк дії договору становить з 23.11.2016 по 23.05.2017 р.

Вказав, що ТОВ «КАРДСЕРВІС» надав кредит ОСОБА_1 у строки та на умовах обумовлених у кредитному договорі. Відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка у відповідності до розрахунку позивача станом на 14.06.2022 року становить 23460,67 грн., з яких 8100,00 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту; 17114,52 грн. плата за користування кредитом; 4050,00 грн.- строкова заборгованість за штрафами.

На підставі вищевикладеного, ТОВ «КАРДСЕРВІС» просило суд стягнути заборгованість у розмірі 23460,67 грн., з яких 8100,00 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту; 17114,52 грн. плата за користування кредитом; 4050,00 грн.- строкова заборгованість за штрафами та суму сплаченого судового збору 2481,00 грн.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2023 року позов ТОВ «КАРДСЕРВІС» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС» заборгованість за кредитним договором №161123-001 від 23.11.2016 року в сумі 3511 грн 15 коп. та судові витрати у розмірі 371 грн. 41 коп., а всього 3882 грн 56 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.Судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 536,80 за звернення до суду першої інстанції та 805,20 грн за подання апеляційної скарги у розмірі 1342 грн.00 покласти на ТОВ «Кадсервіс».

Вказав, що у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14-ц зроблений висновок, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, не перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Зазначив, що суд першої інстанції при розгляді справи також належно не дослідив наявні у справі докази та не перевірив доводи скаржника про те, що сплачені ним 09.12.2021 р. та 08.02.2022 р. на користь позивача грошові кошти не можна вважати добровільним визнанням боргу, оскільки сплачувалися скаржником не добровільно, а на виконання виконавчого напису № 23700, виданим 16.06.2021 р, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., а тому дійшов передчасного висновку про те, що такі дії переривали перебіг позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено кредитний договір, згідно з яким ТОВ «Кардсервіс» надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором не виконав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які доводами скарги не спростовані.

Матеріалами справи підтверджується, що 23.11.2016 р. між сторонами укладено кредитний договір № 161123-011, за умовами якого позивач кредитодавець надав грошові кошти (кредит) відповідачу як позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит в строк до 23.05.2017р., сімома платежами згідно графіку, та сплатити проценти (а.с.7-10).

Пунктом 1.1. Кредитного договору, Кредитодавець надає Позичальникові кредит у формі кредитної лінії у розмірі 8100,14 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит.

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору, кредит надається позичальнику шляхом покупки товарів/послуг, що купуються позичальником за рахунок кредитної лінії у продавця «ТОП ГРУП ТК».

Згідно п.1.3. Кредитного договору, в якості забезпечення за цим кредитом товари, які були придбані позичальником за рахунок кредитної лінії. Ціна придбаних товарів приймається сторонами, як оціночна вартість застави.

Пунктом 2.1. Кредитного договору, кредитодавець видає позичальнику кредит строком з 23.11.2016 року по 23.05.2017 року.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.п. 4.1 та 4.2. за користування кредитом Позичальник виплачує кредитодавцю проценти, зазначені в Графіку платежів. Щомісячна плата за користування кредитом нараховується щомісячно у вигляді процентів за кожен місяць користування кредитом, реальна річна процентна ставка розраховується згідно Методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка була затверджена Розпорядженням Нацкомфінпослуг №3238 від 20 липня 2017 року.

Відповідно до п.п. 4.11 Кредитного договору, у разі, якщо протягом 7 календарних днів з кінцевої дати повного погашення кредиту, що визначається виходячи із терміну кредитування, кредит не був повністю погашений, щомісячна плата за користування кредитом нараховується кожен повний та неповний місяць до моменту його повного остаточного погашення Позичальником кредиту у розмірі 5 % в місяць від вартості товару.

Відповідно до п.п. 6.2.2.4 Кредитного договору, у випадку прострочення плати заборгованості за вказаним договором в повному обсязі, позичальник зобов`язаний сплатити нараховані проценти за користування кредитом та штрафи та згідно п.п. 7.2 Кредитного договору, у разі порушення виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь кредитодавця штраф. У разі несвоєчасної оплати кожного місячного платежу (понад 7 календарних днів) позичальник оплачує штрафи у розмірі 10 % від загальної суми простроченої заборгованості (а.с. 7-9).

Таким чином вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами є законними та обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи сума заборгованості станом на 14.06.2022 року становить 23460,67 грн., яка складається з : 8100,00 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту; 17114,52 грн. плата за користування кредитом; 4050,00 грн.- строкова заборгованість за штрафами.

Відповідач підтвердив свою згоду на умови договору, ознайомлений з графіком платежів за договором № 161123-011, про що свідчить підпис відповідача (а.с.7-10)

22.06.2022 за вих. № 4045/2022 позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості, з метою врегулювання питання погашення заборгованості в добровільному порядку (а.с. 11), але на момент розгляду справи відповідач не сплатив зазначену суму заборгованості.

Що стосується доводів скарги ОСОБА_1 щодо порушення ТОВ «Кадсервіс» строків позовної давності судова колегія зазначає наступне.

Статтями 256-257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору з 23.11.2016 р. по 23.05.2017 р.

Згідно графіку платежів розділу 5 цього договору, їх слід вносити в період з 23.12.2016 р. по 23.05.2017 р.

Як вбачається з виписки операцій за договором відповідач вносив платежі 23.12.2016 року в сумі 1080,00 грн, 23.01.2017 року в сумі 1080,00 грн., 24.02.2017 року в сумі 1080,00 грн., 22.03.2017 року в сумі 1080,00 грн., 09.12.2021 року в сумі 1022,32 грн., 08.02.2022 року в сумі 1676,53 грн., згідно виписки операцій по договору (а.с.6).

Із позовом позивач звернувся 25.11.2022 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки строк позовної давності сплив 24 травня 2020 року, так як відповідно до кредитного договору відповідач зобов`язався повернути кредит та здійснити плату за його користування до 23 травня 2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в грудні 2022 року, тобто після спливу трирічного строку.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи строк кредитування був встановлений до 23.05.2017 року, строк перебігу позовної давності почався з наступного дня. Але відповідно до виписки операцій по договору відповідачем було здійснено останній платіж за кредитом 08.02.2022 року в сумі 1676,53 грн (а.с.6 на зв.).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Отже, відповідачем було здійснено останній платіж за кредитом 08.02.2022 року в сумі 1676,53 грн., тому відповідачем було перервано строк позовної давності і перебіг позовної давності почався заново.

Відповідач не заперечує, що він отримав кредит та користувався ним.

Матеріалами справи підтверджується, що 23.11.2016 р. між сторонами укладено кредитний договір № 161123-001, за умовами якого позивач кредитодавець надав грошові кошти (кредит) відповідачу як позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит в строк до 23.05.2017 р., сімома платежами згідно графіку, та сплатити проценти. Загальна вартість кредиту складає 10530,00 грн., що складається з загального розміру кредиту 8100,00 грн. та плати за користування кредитом 2430,00 грн. (а.с. 8).

Згідно із ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 525 ЦK України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Приписами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з яким позивач надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором не виконав.

У позовній заяві відповідач просив стягнути плату за користування кредитом станом на 14 червня 2022 року.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Згідно п. 2.3 вказаного договору, позичальник зобов`язується повернути кредит та здійснив плату за його користування до 23 травня 2017 року, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.

Отже, позичальник та кредитодавець встановили строк діє кредитного договору до повного повернення коштів, а тому висновок суду першої інстанції, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду є помилковим та не відповідає нормам матеріального права, оскільки сторони узгодили строк дії договору, яким було підписано обома сторонами.

Позивач мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до 23 травня 2017 року, тобто у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії договору. Подальше нарахування процентів є безпідставним.

З графіку платежів вбачається, що загальна вартість кредиту складає 10530,00 грн., що складається з загального розміру кредиту 8100,00 грн. та плати за користування кредитом 2430,00 грн (а.с.8). Розмір і порядок їх нарахування було узгоджено кредитним договором, який було підписано обома сторонами (а.с.7-10).

Отже, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідачем сплачено за кредитним договором за період з 23.11.2016 року по 14.06.2022 року 7018,85 гривень, зазначена сума підлягає зарахуванню в заборгованість за тілом кредиту і прострочена заборгованість за кредитним договором складає 3511,15 гривень, яка підлягала стягненню з відповідача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статей12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, то відповідно до статті 375 ЦПК України колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

Ю.М.Мальований.