Провадження № 22-ц/812/253/24 Суддя першої інстанції Чулуп О.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/3151/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління поліції охорони в Херсонській області, на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2023 року, постановлену під головуванням судді Чулупа О.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Управління поліції охорони в Херсонській області до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2023 року Управління поліції охорони в Херсонській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

Доводи позову обґрунтовувало тим, що 21 жовтня 2022 року в м. Миколаєві на перехресті вулиць В. Морська та вул. Фалеєвська ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Ford модель Rаnger, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить військовій частині НОМЕР_2 , здійснив виїзд на зустрічну смугу для громадського транспорту, не був уважний і не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами. В результаті при здійсненні обгону службового автомобіля Управління поліції в Херсонській області марки Skoda модель Super B, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який здійснював поворот ліворуч на вулицю Фалеєвська, допустив зіткнення з цим службовим автомобілем, після чого транспортний засіб продовжив самостійний рух та здійснив зіткнення з тролейбусом Дніпро Т-203.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди службовий автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП на накладено штраф у розмірі 850 грн.

Посилаючись на викладене, Управління поліції охорони в Херсонській області просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди внаслідок пошкодження службового автомобілю марки Skoda модель Super B, реєстраційний номер НОМЕР_3 в розмірі 134 021.71 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2023 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з необхідністю розгляду справи у порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду, Управління поліції охорони в Херсонській області, подало апеляційну скаргу, де посилаючись на невмотивованість оскаржуваної ухвали та порушення судом норм процесуального права, просило ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заподіяння майнової шкоди позивачу, як юридичній особі, з якою відповідач не перебуває у трудових відносинах (на службі) не є складовою проходження публічної служби, а відшкодування майнової шкоди є видом саме цивільно-правової відповідальності.

Вирішення судом спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби спрямовані на захист таких громадян від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та за своїм суб`єктивним складом характеризуються зазвичай тим, що позивачем виступає громадянин, а відповідачем суб`єкт владних повноважень.

Спір набуває ознак публічно правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

У справі позов про стягнення майнової шкоди пред`явлено до фізичної особи, яка не перебуває з позивачем у службових (трудових) відносинах. Підставою позову визначено такі норми матеріального права, як статті 15, 16, 22, 1166 ЦК України.

У справі що розглядається, правовідносини між сторонами не стосуються прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли із зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди.

З огляду на вищезазначене за своїм суб`єктивним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин, спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами саме цивільного судочинства.

Також скаржник не погоджується з тлумаченням судом першої інстанції виникнення спірних правовідносин між скаржником та відповідачем із заподіяння відповідачем шкоди позивачу, як органу владних повноважень під час проходження публічної служби

Неправомірність дій відповідача, у тому числі була предметом судової оцінки в адміністративній справі № 490/5123/22. Центральним районним судом м. Миколаєва адміністративні матеріали відносно відповідача розглянуті 17 листопада 2022 року.

Предметом розгляду в даній справі є відшкодування шкоди, тобто вирішення приватноправових відносин.

Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільне правопорушення (завдання матеріальної шкоди) не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Крім того, оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам частини 2, 8 статті 259 ЦПК України та частині 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 щодо наявності на рішенні суду підпису судді/підписання рішення суду електронним цифровим підписом судді, оскільки на оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 14 лютого 2023 року не накладений цифровий підпис судді.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від заінтересованої особи не надходило.

Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином, з огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні справи суд першої інстанції неправильно визначив характер правовідносин між сторонами, невірно застосував закон, що їх регулює, неповно дослідив матеріали справи та надав неналежну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Так, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України).

Відповідно до статті 46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) затримання іноземця або особи без громадянства; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту власних повноважень законом.

Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20.

З матеріалів справи встановлено, що під час проходження військової служби ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 в складі Збройних Сил України, 21 жовтня 2022 року вчинив ДТП, внаслідок чого його було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Позивач Управління поліції охорони в Херсонській області звернулось до суду з позовом посилаючись на приписи статей 22, 1166, 1192 ЦК України, просило стягнути з ОСОБА_1 майнову шкоду, спричинену внаслідок ДТП.

За загальним правилом частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина 1 статті 1188 ЦК України).

Згідно з нормою частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовую шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі невиплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Аналіз положень статей 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди.

У цій справі той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Умовами застосування цих норм є завдання майнової шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктивного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності), речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання, утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується із нормою частини 1 статті 1172 ЦК України та частини 2 статті 1187 ЦК України.

Положення частини 1 статті 1187 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-108цс13.

Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-ІV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону № 1961-ІV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом пунктів 39.1, 39.2 статті 39 Закону №1961-ІV моторне (транспортне) страхове бюро України ( далі - МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам.

Одним із основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

В силу підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-ІV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилось в такому транспортному засобі.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, тощо.

Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» (далі Положення) визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, його списання та використання.

Пункт 3 цього Положення зазначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти». Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (пункт 5 вказаного Положення).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Вказаний транспортний засіб, на якому військовослужбовець ОСОБА_1 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, перебуває на обліку у військової частини НОМЕР_2 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що спірні правовідносини підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Водночас апеляційний суд вважає за доцільне зауважити, що при розгляді зазначеної справи суд першої інстанції повинен встановити суб`єктний склад учасників справи та відповідні правовідносини між ними.

Для чого з`ясувати чи є військова частина НОМЕР_2 юридичною особою, чи застрахована відповідальність ОСОБА_1 (військової частини) за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, надати оцінку наданим доказам сторін і встановленим обставинам справи відповідно до наведених норм матеріального права та за результатами визначити юрисдикцію цього спору.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є незаконним і необґрунтованим.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на правові позиції Верховного Суду в перелічених постановах є неприйнятним, оскільки висновки у зазначених постановах є нерелевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд апеляційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

З цих же підстав апеляційний суд не погоджується з посиланнями в апеляційній скарзі для застосування на правові позиції Верховного суду в постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а, від 08 червня 2022 року у справі № 559/2801/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 452/3423/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, від 21 грудня 2022 року у справі № 688/1852/2 з огляду на те, що у цих справах спірні правовідносини виникли між військовими частинами, органами поліції та військовослужбовцями з питань відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

У справі, що переглядається апеляційним судом, оскаржується ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку з підсудністю спору про відшкодування шкоди, завданої винуватцем ДТП під час проходження служби, а тому правовідносини з наведеними вище справами, що переглянуті судом касаційної інстанції, не є подібними.

З огляду на вищенаведені мотиви ухвала суду на підставі пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на те, що розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат апеляційним судом не вирішується.

Керуючись статтями 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Херсонській області задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2023 року скасувати.

Справу за позовом Управління поліції охорони в Херсонській області до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 13 лютого 2024 року.