КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 367/8059/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3824/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року представник ТОВ «ФК «Фангарант Груп» - Гаврилюк О.С. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Фангарант Груп»заборгованість у розмірі52 857,96 грн., з яких: 21 426,35 грн. - сума заборгованості за основним зобов`язанням та 31 431,61 грн. - сума штрафних санкцій, нарахованих відповідно до положень додаткової угоди № 2;стягнутисудовий збір в розмірі 1 762,00 грн. (а.с. 2-3).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що 10 серпня 2016року між ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» та ОСОБА_1 було укладено договір №К350/160810-1 на туристичне обслуговування. Того ж дня, між ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про розстрочення платежу № 2.

Всі розстрочені періодичні (місячні) платежі за вказаною додатковою угодою відступлені на користь ТОВ«ФК«Фангарант Груп» в момент укладення цієї додаткової угоди на підставі п. п. 1.1., 1.3. Генерального договору про відступлення права вимоги № від 17 серпня 2016 року.

Вказував, що в змісті додаткової угоди міститься письмове повідомлення про відступлення права вимоги на користь позивача, з яким ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить факт підписання ОСОБА_1 додаткової угоди.

Згідно умов додаткової угоди ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання щодо сплати платежів за договором згідно з умовами вказаного у додатковій угоді пакету фінансування «П`ять платежів-Туризм». За вказаними умовами сума за додатковою угодою, з урахуванням плати за розстрочення, становить 29 811,25 грн. ОСОБА_1 зобов`язався сплатити вказану суму частинами: платіж при укладанні договору в розмірі 5 962,25 грн.; місячні платежі щомісяця рівними частинами у розмірі 5 962,25 грн. до 20-го числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, у якому був укладений договір на розрахунковий рахунок позивача.

У разі несвоєчасної оплати місячних платежів, якщо прострочення складає до 10 календарних днів включно, відповідач сплачує штраф в розмірі 5% від суми простроченого платежу. Якщо прострочення складає більше, ніж 10 календарних днів, відповідач сплачує штраф в розмірі 10% від суми простроченого платежу.

Зазначав, що незважаючи на обов`язок своєчасно та в розмірі згідно умов пакету фінансування, сплачувати місячні платежі за додатковою угодою, ОСОБА_1 за весь період дії сплатив:10 серпня 2016 року - 5 962,25 грн. (платіж при укладенні договору); 14 грудня 2016 року - 6 000,00 грн.; 27 червня 2017 року - 7 000,00 грн.;20 грудня 2017 року - 10 849,00 грн.

Також вказував, що згідно договору поруки № 2 від 10 серпня 2016 року за туриста в програмі «Тур в розстрочку» ОСОБА_2 взяла на себе обов`язок нести солідарну відповідальність за належне і у повному обсязі виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що виникають за договором і додатковою угодою про розстрочення платежу, що є його невід`ємною частиною (а.с. 2-3).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2023 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Фангарант Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Фангарант Груп» заборгованість за договором в сумі 52 857 грн. 96 коп.Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Фангарант Груп» судові витрати в розмірі 1 762,00 грн. (а.с. 201-204).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 листопада 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Білошапка О.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 208-213).

На обґрунтування скарги зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та надання доказам у справі хибної оцінки.Вказувала, що ОСОБА_1 сплатив на користь позивача 29 811,25 грн., тобто всю суму, передбачену основним зобов`язанням за договором від 10 серпня 2016 року № КЗ50/160810-1. Натомість, судом першої інстанції неправомірно всиновлено, що на день подання позовної заяви заборгованість відповідачів перед позивачем за договором складає 52 857,96 грн.

Вказувала, що після здійснення ОСОБА_1 останнього платежу 20 грудня 2017 року на суму 10 849,00 грн. позивач продовжував нараховувати штрафні санкції, які і включив у ціну позову. Вважає, що позивач безпідставно нараховував ОСОБА_1 штрафні санкції після повного розрахунку по основній сумі заборгованості.

Крім того, звертала увагу, що згідно п.п. 1.1. Генерального договору № від 17 червня 2016 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до боржників за договором про надання послуг, за погодженням з фактором. Натомість, в силі положень ст. 553 ЦК України, порука є самостійним правочином, укладеним, як спосіб забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором, відтак, немає похідну правову природу від правовідносин, що виникають з Генерального договору № від 17 червня 2016 року, оскільки ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» відступив позивачу своє право грошової вимоги виключно за договором про надання послуг, тобто за договором від 10 серпня 2016 року № КЗ50/160810-1. Вказувала, що договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, а наявна в договорі умова, якою встановлено, що порука втрачає чинність після повного виконання боргових зобов`язань, не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає змісту ст. 251, 252 ЦК України, де визначено, що з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка неминуче настане. Крім того, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Відтак, порука припинилася у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 свого зобов`язання. Враховуючи зазначене, вважає, що солідарні вимоги за пред`явленим позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення з неї грошової суми в розмірі ціни позову не можуть бути задоволені судом(а.с. 104-108).

09 січня 2024 року до суду надійшов відзив від директора ТОВ «ФК «Фангарант Груп» Деревко Ю.О., в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 228-231).

За правилами частини 13 статті 7, частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2023 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договором, а ОСОБА_2 , як поручитель, вимоги позивача про виконання боргових зобов`язань боржника за договором також не виконала, тому позовні вимоги щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідачів є цілком обґрунтованими та відповідають положенням договорів та законодавства України.

Колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України закріплено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 серпня 2016 року між ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» та ОСОБА_1 укладено договір № К350/160810-1 на туристичне обслуговування (а.с.5-8).

Також, 10 серпня 2016 року між ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про розстрочення платежу № 2 до договору (а.с. 9).

Згідно умов додаткової угоди ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання щодо сплати платежів за договором на туристичне обслуговування згідно з умовами вказаного пакету фінансування «П`ять платежів-Туризм». За вказаними умовами сума за додатковою угодою з урахуванням плати за розстрочення становить 29 811,25 грн. ОСОБА_1 зобов`язався сплатити вказану суму частинами:платіж при укладанні Договору в розмірі 20% від суми - 5 962,25 грн.; місячні платежі щомісяця рівними частинами у розмірі 5 962,25 грн. до 20-го числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, у якому був укладений договір.

У разі прострочення сплати платежів на строк до 10 календарних днів, турист сплачує неустойку в розмірі 5% від суми заборгованості за прострочення кожного платежу. У разі прострочення сплати платежів на строк більше ніж 10 календарних днів, турист сплачує неустойку в розмірі 10 % від суми заборгованості за кожен місяць прострочення.

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за вказаним договором, 10 серпня 2016 року між ТОВ ФК «Фангарант Груп» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, в якому ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність за належне та в повному обсязі виконання туристом своїх зобов`язань, що виникають за договором про туристичне обслуговування на умовах програми «Тур в розстрочку» та додатковою угодою про розстрочення платежу, що є його невід`ємною частиною. Поручитель несе відповідальність у тому ж розмірі, що й турист. У випадку порушення зобов`язань за цим договором, турист та поручитель несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Цим же Договором передбачено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє один рік. Цей Договір автоматично пролонгує свою дію на такий самий строк, у випадку, якщо в останній день закінчення дії цього Договору зобов`язання клієнта за договором на туристичне обслуговування не є погашеними (а.с. 10).

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до положень частини 4 ст. 559 ЦК України (в редакції закону чинній на час укладення Договору поруки від 10 серпня 2016 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Частина четверта статті 559 в редакції Законів № 1414-VIII від 14.06.2016, № 2478-VIII від 03.07.2018 зазнала змін, а саме, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування»№ 2478-VIII від 03.07.2018 року, яким внесені зміни до частини 4 ст. 559 ЦК України, набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію з 04 лютого 2019 року.

З огляду на викладене. суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи позивача про застосування трирічного строку щодо вимог до поручителя.

Поряд з цим, за умовами Договору поруки від 10 серпня 2016 року між ТОВ ФК «Фангарант Груп» та ОСОБА_2 , остання своїм підписом погодила умови, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє один рік. Цей Договір автоматично пролонгує свою дію на такий самий строк, у випадку, якщо в останній день закінчення дії цього Договору зобов`язання клієнта за договором на туристичне обслуговування не є погашеними.

З огляду на викладене строк діє договору поруки закінчувався 10 серпня 2017 року, проте оскільки на дату закінчення договору зобов`язання боржником ОСОБА_1 не були виконані в повному обсязі, цей Договір є пролонгованим ще на один рік тобто до 10 серпня 2018 року (а.с. 10).

17 червня 2016 року між ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» та ТОВ «ФК «Фангарант Груп» укладено генеральний договір факторингу № , відповідно до умов, якого ТОВ «Туристична агенція «Поїхали з нами» відступило факторові право грошової вимоги до боржників за договорами про надання послуг (а.с. 11-13).

З огляду на вищезазначене, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції Закону що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, шестимісячний строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя закінчувався 10 лютого 2019 року.

Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, до ТОВ «ФК «Фангарант Груп» перейшло право вимоги за договором № К350/160810-1 від 10 серпня 2016 року.

Крім того, в змісті додаткової угоди про розстрочення платежу № 2 міститься письмове повідомлення про відступлення права вимоги на користь позивача, з яким відповідач ознайомлений та погодився, про що свідчить факт підписання відповідачем вказаної додаткової угоди (а.с. 9).

Цих обставин та перехід до ТОВ ФК «Фангарант Груп» права вимоги за договором № К350/160810-1 від 10 серпня 2016 року, апелянт в суді не заперечував і таких доводів подана ним скарга не містить.

Звернувшись із зазначеним позовом до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 02 листопада 2018 року, про що свідчить штемпель на конверті поштового відправлення, позивач ТОВ ФК «Фангарант Груп» не пропустив строк позовної давності до боржника та поручителя (а.с. 2-17).

Позивач заявив вимоги про стягнення 52 857,96 грн., з яких: 21 426,35 грн. - сума заборгованості за основним зобов`язанням та 31 431,61 грн. - сума штрафних санкцій, нарахованих відповідно до положень додаткової угоди № 2.

До позовної заяви було додано розрахунок заборгованості згідно договору № 2 від 10 серпня 2016 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови договору та порушив графік сплати місячних платежів, а саме, за весь період дії договору відповідачем в якості оплати вартості отриманого товару було сплачено грошові кошти: 10 серпня 2016 року - 5 962,25, 20 грудня 2016 року 6 000,00 грн., 20 червня 2017 року - 7 000,00 грн., 20 грудня 2017 року - 10 849,00 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач визначив станом на 02 листопада 2018 року в сумі 52 857,96 грн., яка складається з: 21 426,35 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням; 31 431,61 грн. - сума штрафних санкцій, нарахованих відповідно до положень додаткової угоди № 2 від 10 серпня 2016 року.

Поряд з цим, доданий до позовної заяви Договір № К350/160810-1 від 10.08.2016 року (п. 2.4 та розділ 6 цього Договору) та Додаткова угода від 10 серпня 2016 року № 2 не містять умов першочергового зарахування сплачених ОСОБА_1 коштів за договором на погашення штрафів та пені (а.с. 5-10).

При цьому, позивач не заперечував факт внесення відповідачем ОСОБА_1 коштів за Договором, зокрема: 10 серпня 2016 року - 5 962,25, 20 грудня 2016 року 6 000,00 грн., 20 червня 2017 року - 7 000,00 грн., 20 грудня 2017 року - 10 849,00 грн., а всього на суму 29 811,25 грн., а факт сплати цих коштів підтверджується наданим до районного суду банківськими платіжними документами (а.с. 109-112).

Тому, врахування сплачених ОСОБА_1 сум коштів лише на погашення суми неустойки, колегія суддів визнала необґрунтованим.

Врахувавши вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 погасив наявну у нього заборгованість за основним зобов`язанням за договором про надання туристичних послуг внесенням останньої суми платежу - 20 грудня 2017 року, а відтак й відсутні підстави для стягнення заявленої позивачем суми боргу 21 426,35 грн. як заборгованості за основним зобов`язанням.

З огляду на вищевказане, підлягає стягненню на користь позивача визначена останнім за розрахунком заборгованості станом на 20 грудня 2017 року сума неустойки - 7 862,62 грн. (а.с. 4).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань(пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Враховуючи зазначену позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за неустойкою в розмірі 7 862,62 лише в межах прострочення грошового зобов`язання, відповідно до розрахунку наданого позивачем.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує право кредитора заявляти вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проте, таких вимог в цьому провадженні позивач не заявляв.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апелянта цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Щодо судового збору.

Згідно з частинами 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Фангарант Груп», пропорційно до частини задоволених позовних вимог, судового збору за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 262,00 грн., тобто по 131,00 грн. з кожного.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2023 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» () задовольнити частково і стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - 7 862,62 грн. заборгованості за Договором № К350/160810-1 від 10 серпня 2016 року, Додатковою угодою від 10 серпня 2016 року № 2.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» () судовий збір у розмірі 131,00 грн. за розгляд справи районним судом.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» () судовий збір у розмірі 131,00 грн. за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова