КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4809/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що його мати ОСОБА_4 перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 , якому відповідно до ордеру на жиле приміщення №В131693 від 05 березня 1970 року, виданого відповідно до розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 23 лютого 1970 року №8536, на сім`ю із чотирьох осіб надано право зайняття жилого приміщення жилою площею 41,90 кв.м., яке складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 в подальшому на підставі рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів №149 від 13 лютого 1990 року змінено на АДРЕСА_3 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації №671 від 26 квітня 2005 року в договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 було внесено зміни шляхом укладення його з матір`ю позивача ОСОБА_4 .

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Станом на дату подання позову, крім позивача, в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Однак, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у вищевказаній квартирі з 2004 року, в тому числі і протягом останніх шести місяців.

Враховуючи, що він є власником спірної квартири, а відповідачі не проживають у вказаній квартирі, починаючи з 2004 року, в тому числі і протягом останніх шести місяців, позивач просив у судовому порядку вирішити спір та позбавлення права відповідачів на користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 71, 72 ЖК України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 42 240 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 42 240 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Присяжний В.П. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що покази свідка ОСОБА_8 в оскаржуваному рішенні відображені формально, їм не надано належної оцінки. Звертає увагу, що відповідачі при розгляді справ №759/16273/14 та №759/13194/17 вказували адресами свого проживання АДРЕСА_5 , що також свідчить про їх не проживання у спірній квартирі.

На підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартирі позивачем надавались акти від 19 вересня 2014 року, від 19 вересня 2016 року, від 23 вересня 2016 року, від 16 квітня 2020 року та акт від 19 листопада 2021 року, однак суд першої інстанції відхилив такі докази, адже на думку суду вони не можуть вважатись належними, достовірними та достатніми доказами, натомість судом не вказано, який доказ може засвідчити тривале не проживання відповідачів у квартирі. Вказує, що жодним із положень чинного законодавства чи НПА на передбачено необхідності наявності в акті про не проживання причин не проживання, дати, з якої такі особи не проживають за місцем реєстрації.

Необґрунтовано на думку апелянта суд відхилив й покази самого позивача, як свідка, не врахував його пояснення при вирішенні спору.

Наявність спорів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням без подання відповідачами позовів, заяв тощо, не свідчать про здійснення позивачем чи будь якими іншими особами перешкод у користуванні житловим приміщенням, а оскаржуване судове рішення не містить посилань на докази, що позивач вчиняє перешкоди відповідачам у користуванні спірною квартирою.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - Присяжний В.П. просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також не погоджуючись із додатковим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що суд ухвалив зазначене рішення без його виклику та участі, чим позбавив права викласти свої заперечення.

Крім того, судом не обґрунтовано з яких підстав заява про ухвалення додаткового судового рішення підлягає задоволенню, а перелічив лише докази, що надані стороною відповідача на підтвердження такого розміру судових витрат, без аналізу саме наданих послуг і співмірності їх вартості, тривалості та доцільності таких послуг.

Вказує, що не відповідає дійсності висновок суду, що стороною позивача не заявлялось клопотання про зменшення розміру на правничу допомогу, адже відповідні клопотання подавались до суду у липі 2022 року та у травні 2023 року із запереченням щодо суми судових витрат, заявлених стороною відповідача.

Так, представник апелянта зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу явно завищений, не співмірний із складністю справи, а час витрачений адвокатом на надання правової допомоги штучно ним завищений, шляхом вчинення дій, не пов`язаних з розглядом даної справи.

Враховуючи вказане, апелянт просить скасувати оскаржуване додаткове судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні заяви відповідачів про стягнення судових витрат.

06 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - Конопата М.І. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року, у якій просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Так, представник відповідачів вказує, що відповідачі не мають власного житла, а надані позивачем акти про не проживання є неналежними доказами, не несуть правового значення для підтвердження позовних вимог та обставин справи, оскільки після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 05 листопада 2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не минуло шести місяців до пред`явлення нового позову та надання нового акту про не проживання.

Разом з тим, судовими рішеннями встановлено, що відповідачі не втратили право користування спірним житловим приміщенням з 2004 року та по 05 листопада 2021 року, а ОСОБА_1 було відомо про предмет позову з 2014 року, коли його матір ОСОБА_4 звернулась до відповідачів із позовом, відтак наявні підстави для застосування строку позовної давності.

У відзиві посилається на те, що ОСОБА_1 належить 1/3 частина спірної квартири, ще по 1/3 - неповнолітній ОСОБА_6 та померлій ОСОБА_4 , майно якої не успадковано, спадкова справа відкрита. Однак, позов подається лише одним ОСОБА_1 , не включаючи до складу учасників неповнолітню ОСОБА_6 , в інтересах якої позивач може діяти як законний представник.

Вважає, що ОСОБА_1 не допускав відповідачів до спірного житла, змінив замки на дверях та не надав відповідачам ключі, та лише 25 серпня 2023 року допустив їх до спірного житла, надав ключі, чим фактично підтвердив вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням з 2014 року.

06 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - Конопата М.І. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року, у якому стверджує, що стороною відповідача на підтвердження розміру понесених витрат було надано докази відповідних витрат з обґрунтуванням їх розміру, а позивач та його представник не довели неспівмірності заявленої суми витрат.

Звертає увагу, що правнича допомога надавалась двом відповідачам, які не могли прибувати на консультації одночасно, відтак представнику було необхідно здійснювати такі консультації окремо з кожним із них. Вважає, що наданими доказами довів розмір понесених витрат та те, що такі витрати підлягають стягненню з позивача, а тому просить апеляційний суд залишити оскаржуване додаткове судове рішення без змін, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Присяжний В.П. підтримав доводи, викладені в апеляційних скаргах на судові рішення та просив їх задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідачів у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Конопат М.І. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити подані скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 05 березня 1970 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією ОСОБА_5 було видано ордер на жиле приміщення № В131693 на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_6 на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 7).

Згідно рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 149 від 13 лютого 1990 року назву АДРЕСА_7 було змінено на АДРЕСА_3 .

Розпорядженням № 671 від 26 квітня 2005 року Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації «Про внесення змін в договір найму жилого приміщення ЖЕО-805» внесено зміни в договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_4 в зв`язку зі смертю ОСОБА_5 (т.1 а.с. 8).

За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_8 (т.1 а.с. 22, 23).

Згідно свідоцтва про права власності від 31 березня 2016 року №132, виданого Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в рівних частинах. Правова підстави набуття права власності Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (том 1 а.с. 9).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (т.1 а.с. 10-12).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (том 1 а.с. 13).

Крім того, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року у цивільній справі № 759/16273/14 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання зняти з реєстраційного обліку задоволено частково. Визнано відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . Разом із тим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, дане рішення суду скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 липня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва залишено без змін (том 1 а.с. 91-101).

Також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року у цивільній справі №759/13191/17 в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року скасовано, та прийнято нове рішення у задоволення якого відмовлено (том 1 а.с. 77-108).

Вирішуючи спір за поданим у листопаді 2021 року позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у справі, що переглядається апеляційним судом, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач у справі не надав до суду належних та допустимих доказів щодо не проживання відповідачів без поважних причин у спірній квартири протягом шести місяців з моменту ухвалення - 05 листопада 2021 року судового рішення Київським апеляційним судом у справі №759/13191/17, таким чином не доведено підстав, визначених ст. 71, 72 ЖК України для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловими приміщення спірної квартири.

Обґрунтовуючи вказані висновки, суд послався на те, що акти від 10 вересня 2014 року, 19 вересня 2016 року, 23 вересня 2016 року вже були предметом аналогічних позовів і їм вже було надано правову оцінку судом, а отже факт неналежності такого доказу не підлягає правовому доведенню. Що стосується акту від 16 квітня 2020 року, то суд визнав його неналежним та недопустимим доказом, оскільки останній виходить за рамки предмета доказування відповідно до ст. 71, 72 ЖК України у даній справі, а саме шестимісячного строку не проживання відповідачів за спірною адресою до дня звернення до суду з позовом 25 листопада 2021 року.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, однак мотиви, із яких суд дійшов вказаного висновку, вважає такими, що зроблені на не відповідних нормах матеріального права, які врегульовують дані правовідносини.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає з огляду на наступне.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus").

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України(далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).

Аналіз зазначених норм житлового законодавства свідчить, що ст. 71, 72 ЖК України визначений порядок користування житловими приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 не відноситься до категорії державного чи громадського житлового фонду, а належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках ( а.с. 9 т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частки кожного із співвласників є рівними по 1/3 частині кожному.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував при вирішенні вказаного спору норми ст. 71-72 ЖК України при тому, що предметом спору у вказаній справі є право користування квартирою, яка належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а не є предметом договору найму як житлове приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 442/810/22 від 18 січня 2023 року.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16; Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц (провадження № 61-43149св18), від 04 травня 2022 року у справі № 523/9529/15-ц (провадження № 61-19св20), від 04 жовтня 2023 року у справі № 199/6991/21.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач у справі мотивував своє звернення тим, що відповідачі у справі фактично не проживають у вказаній квартирі без поважних причин протягом шести місяців, однак, як вбачається із матеріалів справи, належних доказів на підтвердження цим обставинам не надав.

Більш того, відповідно до положень ст. 405 ч. 2 ЦК України, яким врегульовано правовідносини щодо захисту прав на користування квартирою, яка перебуває у власності громадянина, таке право (користування) відповідачами може бути втрачено при належному обґрунтуванням та доведенні лише в разі не проживання таких осіб (членів сім`ї власника) протягом одного року, а таких доказів позивач суду не подавав.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач у справі є власником лише 1/3 частини спірної квартири, власником іншої 1/3 частини даної квартири була ОСОБА_4 (мати позивача та відповідачки ОСОБА_2 ), яка померла, і відповідачка у справі ОСОБА_2 , як дочка померлої, є спадкоємцем першої черги на відповідну частку у вказаній квартирі, та як зазначив її представник остання звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що призведене до зміни її статусу у вказаній квартири на співвласника.

Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, недоведеність позивачем належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, однак неправильно застосував норми матеріального права до вказаних правовідносин, тому рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позову підлягає зміні.

Перевіряючи доводи апелянта в частині необґрунтованості додаткового судового рішення в частині розподілу судових витрат - правничої допомоги, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19, пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суді першої інстанції представляв адвокат Конопат М.І., що підтверджується відповідними ордерами серії АІ №1180599 від 04 листопада 2021 року та серії АІ №1228138 від 21 квітня 2022 року (а.с.32, 143, т.1).

В матеріалах справи міститься також копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Конопата М.І. серії КС №6680/10 від 14 червня 2018 року (а.с.33, т.1).

Крім того, подаючи відзив на позовну заяву представник Конопат М.І. вказав попередній орієнтовний розмір судових витрат, які очікують понести відповідачі по справі, а саме у розмірі 84 480 грн, тобто по 42 240 грн кожним із відповідачів (а.с.36-53, т.1).

В матеріалів справи також містяться Договір про надання правової допомоги №08/12/21-26/Ц - Казанов від 08 грудня 2021 року, укладений між Конопатим М.І. та ОСОБА_3 , згідно якого замовник доручає, а представник бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Предметом даного договору є надання представником, усіма законними методами та способами послуг представництва замовнику у всіх цивільних справах/провадженнях, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням прав та законних інтересів, відповідно до норм права, передбачених статтями 4, 5, 43,49 та 58-64 ЦПК України (а.с.54-59, т.1).

Відповідно до положень п.4.1 Договору сторони узгодили, що отримання винагороди представником за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару та складає 50 000 грн. Сума гонорару за одне (кожне наступне) судове засідання, незалежно від тривалості судового засідання, відкладення засідання в зв`язку з неявкою сторони, з врахуванням часу потраченого представником на підготовку до проведення судового засідання та час потрачений на підготовку замовника до участі в судовому засіданні буде складати 1 500 грн.

Відповідно до положень п.4.6 Договору, крім оплати гонорару, замовник відшкодовує представнику всі витрати, понесені у зв`язку із виконанням даної угоди (видатки на міжнародний/міжміський зв`язок, витрати на факсимільний зв`язок, поштові витрати, фотокопіювання, транспортні та відрядні витрати, переклад на іноземні мови та з іноземних мов, витрати на оплату праці експертів, консультантів із спеціальних знань).

Відповідно до положень п.4.7 Договору за несвоєчасну оплату представнику передбачених договором сум, замовник сплачує пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен прострочений день.

Гонорар у справі обчислюється за нульовою ставкою (розміром) у разі досягнення відповідної домовленості між представником та замовником (п.4.8 Договору).

В матеріалів справи також містяться Договір про надання правової допомоги №08/12/21-27/Ц - Казанова від 08 грудня 2021 року, укладений між Конопатим М.І. та ОСОБА_2 , згідно якого замовник доручає, а представник бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Предметом даного договору є надання представником, усіма законними методами та способами послуг представництва замовнику у всіх цивільних справах/провадженнях, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням прав та законних інтересів, відповідно до норм права, передбачених статтями 4, 5, 43,49 та 58-64 ЦПК України (а.с.68-73, т.1).

Вказаний договір містить положення аналогічні тим, які містяться в Договорі про надання правової допомоги №08/12/21-26/Ц - Казанов від 08 грудня 2021 року, укладеним між Конопатим М.І. та ОСОБА_3 .

В матеріалах справи містяться також копії квитанцій від 08 та 09 грудня 2021 року про сплату відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 50 000 грн кожним за надані послуги з правової допомоги (а.с.76, т.1).

Також представником відповідачів Конопатим М.І. було подано заяву про компенсацію понесених судових витрат, відповідно до якої було зазначено, що було надано наступні види послуг відповідачам: юридична консультація - 9 год., підготовка заяв та ознайомлення з матеріалами справи - 6 год., підготовка та направлення прохання звернення до позивача, звернення громадян та підготовка та направлення адвокатських запитів - 5 год., підготовка відзиву на позовну заяву та направлення його позивачу - 24 год., що разом становить 44 години затраченого часу адвоката. Вказано, що понесені відповідачами судові витрати складають розмір 84 480 грн, тобто по 42 240 грн кожним із відповідачів (а.с.213-218, т.1).

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд також встановив, що представник позивача подавав заперечення щодо поданої відповідачами заяви про компенсацію понесених судових витрат на правову допомогу (а.с.160-166, т.1).

Відповідно до поданих заперечень представник позивача вказує, що зазначені представником позивача види наданих послуг є надуманими і спрямованими на штучне збільшення робочого часу, що як наслідок спричиняє збільшення розміру витрат на надання правничої допомоги адвоката Конопата М.І. Представник позивача зазначає, що затрачений адвокатом час є неспівмірним із складністю справи, а тому подана заява про компенсацію судових витрат відповідачів не підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне з приводу стягнення судом першої інстанції витрат на правову (правничу) допомогу, надану відповідачам в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

При перегляді вказаного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, а поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Відповідно до частин першої-другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 зазначено, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів.

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/7163/20 (провадження № 61-4004св21) зазначено, що для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що згідно укладених умов договору між адвокатом Конопатим М.І. та відповідачами по справі, сторони узгодили фіксований розмір винагороди - 50 000 грн, а також суму гонорару за кожне наступне судове засідання - 1 500 грн.

У поданій заяві про стягнення з позивача на користь відповідачів по справі понесених судових витрат, представник відповідачів розписав час, витрачений на надання послуг, а також самі послуги, які ним були надані відповідачам по справі.

Колегія суддів, враховуючи встановлені обставини справи, а також надані докази понесених судових витрат, погоджується, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді апеляційної скарги.

Водночас колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у заявленому ними розмірі, оскільки витрачений представником відповідачів час, зазначений ним, не є співмірним зі складністю справи, а заявлений розмір судових витрат не відповідає принципу пропорційності та співмірності. Крім того, апеляційний суд враховує, що хоч і правова допомога надавалась двом відповідачам по справі, проте одним і тим же адвокатом, що свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин та сталою правовою позицією щодо обох відповідачів, яка не відрізняється між собою. Крім того, підготовка цієї справи в суді першої інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної та технічної роботи.

Ураховуючи викладене, фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, колегія судів апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації для ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі по 15 000 грн для кожного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що неправильне застосування норм матеріального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо розміру стягнутих судових витрат з позивача на користь відповідачів не відповідають обставинам справи та принципи співмірності та розумності, а тому додаткове судове рішення підлягає зміні в частині щодо розміру судових витрат, які підлягають до стягнення з позивача на користь відповідачів з 42 240 грн до 15 000 грн на користь кожного з відповідачів.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року змінити в частині визначення суми стягнення з ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу, зменшивши її розмір до 15000 грн. на користь ОСОБА_2 , та до 15000 грн. на користь ОСОБА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови викладено 29 січня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв