Справа №201/6560/23
Провадження №2/173/83/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого: - судді Петрюк Т.М.

При секретареві Салтиковій С.І.

За участю: відповідача - ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ КАПІТАЛ», представник позивача, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

10.07.2023 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в порядку підсудності надійшла цивільна справа за позовом ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», представник позивача, Суприкіна О.Ю., до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості

12.07.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 11.10.2023 року.

11.10.2023 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 12.12.2023 року в зв`язку з неявкою представника позивача.

12.12.2023 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засідання на 19.02.2024 року

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

В судовому засіданні 19.02.2024 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 5101200 від 31 січня 2021 року в розмірі 19 372 грн.50 коп. і понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684.00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 31 січня 2021 року між ТОВ «Мілоан», з однієї сторони, та громадянкою ОСОБА_1 , з другої сторони був укладений кредитний договір № 5101200. Відповідно до якого відповідачу були надані кредитні кошти у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 7 000.00 грн.

Відповідно до п.1.1 укладеного договору позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений у п.1.3 Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений у п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.

Пункт 2.4.1 Кредитного договору передбачає зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк користування. Якщо після завершення строку кредитування, визначеного згідно п.1.3 та п. 2.3 Договору, заборгованість не буде погашена Позичальником.

ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед відповідачем виконало в повному обсязі, надавши відповідно до п.1.1 кредитні кошти.

В свою чергу позичальник зобов`язання перед Позикодавцем не виконав, відповідно до умов кредитного договору мав повернути кредитні кошти згідно графіка погашення кредиту.

Так, всупереч умов кредитного договору відповідач тривалий час не вносила платежів на повернення кредиту, що суттєво порушує взяті на неї договірні зобов`язання, та станом на 29.05.2023 року будь-яких коштів на погашення кредитної заборгованості не вносила.

Заборгованість відповідача станом на 28.05.2021 року складає 19 372.50 грн., з них:

- Прострочена заборгованість за сумою кредиту -7 000.00 грн.;

- Прострочена заборгованість з відсотками складає -11 672.50 грн.;

- Прострочена заборгованість за комісією складає - 700.00 грн.

Дану суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача, що й стало підставою звернення до суду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позовну заяву не відкликав.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснивши, що вона дійсно укладала даний кредитний договір та отримувала кредитні кошти в сумі 7000.00 грн. Дані кредитні кошти вона не повернула. Будь-яких внесків на погашення заборгованості за кредитом не здійснювала. Вона згодна повернути кредитні кошти в сумі 7000.00 грн.. відсотки, які визначені в договорі в сумі 1 312.50 грн., та комісію. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини

Судом встановлено, що 31 січня 2021 року між ТОВ «Мілоан», з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_1 , з другої сторони був укладений кредитний договір № 5101200. Відповідно до якого відповідачу були надані кредитні кошти у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 7 000.00 грн., що підтверджується копією договору

Відповідно до п.1.1 укладеного договору позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений у п.1.3 Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений у п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.

Пункт 2.4.1 Кредитного договору передбачає зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк користування. Якщо після завершення строку кредитування, визначеного згідно п.1.3 та п. 2.3 Договору, заборгованість не буде погашена Позичальником.

Договір між сторонами укладений в електронній формі в особистому кабінеті Позичальника.

Відповідно до ч.1,3,4,5,6, ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» - Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України - Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 12 ЗУ «Про споживче кредитування» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Таким одноразовим ідентифікатором є V22797 що підтверджується довідкою про ідентифікацію. Відповідно судом встановлено, що відповідачка прийняла пропозицію укласти кредитний договір, що підтверджується інформацією щодо порядку укладення електронного договору.

Таким чином судом встановлено, що укладений кредитний Договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, 1055 ЦК України.

Оскільки згідно з положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19 від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/337824/18 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України).

Відповідачкою не надано жодного доказу того, що нею оспорювався зазначений вище кредитний договір раніше. Крім того в судовому засіданні відповідачка підтвердила укладення даного договору та отримання грошових коштів.

Таким чином судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір не оспорювався та не визнавався судом недійсним тому є чинним оскільки відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, 1055 ЦК України.

Відповідно до п.1.1 укладеного кредитного договору позичальник отримала кредитні кошти в сумі 7 000.00 грн.

Відповідно до п. 1.3 укладеного кредитного договору кредит надається строком на 15 днів з 31.01.2021 року.

Згідно п. 1.4 укладеного договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 15.02.2021 року.

Відповідно до п.1.5 укладеного договору, загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії складають 2 012. 50 грн. в грошовому еквіваленті та 700.00 грн.. відсотків річних у процентному значенні.

Відповідно до Графіку платежів сторонами погоджено, що сума нарахованих процентів за користування кредитом складає 1 312.50 грн., комісія за надання кредиту 700.00 грн. Загальна вартість кредиту складає 9 012.50 грн., що підтверджується графіком платежів.

У визначені статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Судом встановлено, що фінансова установа виконала взяті на себе зобов`язання за укладеним кредитним договором та перерахувала відповідачці кредитні кошти в сумі 7 000.00 грн., у відповідності до умов договору, що підтверджується копією платіжного доручення № 38685262 від 31.01.2021 року та визнається відповідачкою.

Відповідач в свою чергу не виконувала взяті на себе зобов`язання в зв`язку з чим за розрахунками кредитодавця у позивача виникла заборгованість, яка станом на 28.05.2021 року складає 19 372.50 грн., з них:

- Прострочена заборгованість за сумою кредиту -7 000.00 грн.;

- Прострочена заборгованість з відсотками складає -11 672.50 грн.;

- Прострочена заборгованість за комісією складає - 700.00 грн.

Також судом встановлено, що до Договору відступлення права вимоги № 67-МЛ від 23 квітня 2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5101200 , укладеним з ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору відступлення права вимоги і копією витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 67-МЛ від 23 квітня 2021 року.

Відповідно до ст. 214 ЦК України - До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 516 ЦК України - Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином до позивача перейшло право вимоги за укладеним договором відступлення права вимоги і позивач є належним позивачем у справі.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 67-МЛ від 23 квітня 2021 року, ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 19 372.50 грн., з них:

- Прострочена заборгованість за сумою кредиту -7 000.00 грн.;

- Прострочена заборгованість з відсотками складає -11 672.50 грн.;

- Прострочена заборгованість за комісією складає - 700.00 грн. ;

Відповідно до ч. 1 ст. 518 ЦК України - Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідком неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у платі новому кредиторові. А може впливати на визначення боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора.

Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредиторові за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.

Таким висновок відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 555/2428/15-ц (провадження № 61-33585св18).

Таким чином у позивача виникло право вимоги до відповідача за Кредитним Договором № 5101200 від 31.01.2021 року, як у правонаступника первісного кредитора.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи яка заборгованість підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного .

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) вбачається, що абзац 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з положенням частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Суд зауважує, що у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідачка в судовому засіданні підтвердила, що будь-яких коштів на погашення заборгованості за отриманим кредитом вона не вносила.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість в загальній сумі 9 012 грн., 50 коп. з яких сума наданого кредиту 7 000.00 грн., відсотки за користування кредитними коштами в сумі - 1 312 грн. 50 коп. і комісія в сумі 700.00 грн.

Проценти в розмірі 10 360.00 грн., стягненню з відповідачки не підлягають виходячи з вищенаведених обґрунтувань, оскільки нарахування встановлених в договорі відсотків після 15.02.2021 року, тобто строку на який укладався кредитний договір, повинно бути припинене. В свою чергу у первісного кредитора, а в подальшому і у позивача після закінчення строку на який укладався кредитний договір виникло право на отримання від позичальника інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не процентів, передбачених договором, як плату за користування кредитом. проте позивачем вимоги до в відповідачки з цього приводу не заявлені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий в сумі 2 684.00 грн., оскільки судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, а судовий збір сплачений позивачем в мінімальному розмірі.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 293 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ КАПІТАЛ», представник позивача, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ КАПІТАЛ » ( юридична адреса: 79000 м. Львів вул. Смаль-Стоцького, 1, 28 корпус) заборгованість за кредитним договором № 5101200 від 31 січня 2021 року в сумі 9 012 ( дев`ять тисяч дванадцять ) грн.. 50 коп., яка складається з : 7000.00 грн., - заборгованість за тілом кредиту; 1 312 грн. 50 коп.. заборгованість за процентами за користування кредитом; 700.00 грн., комісія за користування кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТ КАПІТАЛ » ( юридична адреса: 79000 м. Львів вул. Смаль-Стоцького, 1, 28 корпус) - 2 684 (дві тисячі двісті сімдесят) на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 29.02.2024 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 29.02.2024 року

Дата набрання законної сили: 02.04.2024 року