справа № 619/5633/23
провадження № 2/619/211/24
РІШЕННЯ

іменем України

07 листопада 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Калиновської Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Булах С.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції позовну заяву ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в який в процесі розгляду справи був ним уточнений, в остаточній редакції просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 2105150 гривень, компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо нього.

В обґрунтування позову зазначено, що в 2018 році ОСОБА_2 подав заяву в відділення Національної поліції України про надання йому дозволу на зброю. На що було відмовлено з тих підстав, що відносно ОСОБА_2 мається інформація про притягнення його до кримінальної відповідальності, яка міститься в системі автоматизованого обліку Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України. Про це позивач дізнався в 2018 році. Після багаторазових звернень до певних інстанцій, позивачем було з`ясовано, що він є особою, яка з 1996 року прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373, 63960374 від 16.04.1996 року. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили. Проте позивач вказує, що він ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, відносно нього не порушувалась кримінальна справа та не направлялась до суду.

Позивач вказує, що в 2019 році він звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд: визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 70 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» незаконними та протиправними; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України усунути з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступні відомості щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили». Окружний адміністративний суд рішенням від 15.06.2020 року відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову. Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 23 грудня 2020 року задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 та прийняв нову постанову, якою мої вимоги були задоволені, а саме визнано дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» протиправними; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України виключити з персонально - довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступні відомості щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили». Міністерство внутрішніх справ України звернулося з касаційною скаргою на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №520/13188/19. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року касаційна скарга повернена особі, яка її подала. Станом на 26.04.2021 року згідно довідки МВС України серія 11А №2253308 «За обліками МВС громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець м. Дергачі Харківська область Україна на території України станом на 26.04.2021 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває».

Позивач вказує, що наявність в єдиній інформаційної системі Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо притягнення його до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996 та направлення справи до суду 30.01.2001, які не відповідають дійсності завдали позивачу моральної шкоди.

Моральна шкода в даному випадку складається з наступного. Позивач має дві вищі освіти - в 1989 році закінчив Харківський юридичний інститут по спеціальності правознавство і в 1991 році закінчив спеціальний факультет перепідготовки кадрів Харківського інституту громадського харчування по спеціальності організація управління торгівлею . Після отримання вищої освіти позивач не зміг поступити на роботу за фахом - ні в правоохоронні органи, ні в банківську систему, ні в інші сфери, які б відповідали його спеціальностям, оскільки після проведення необхідних перевірок йому відмовляли в прийнятті на роботу без пояснення причин. Така ситуація продовжувалась з кінця 90-х років по теперішній час, більше 25 років. В період свого життя, позивач себе не зміг реалізувати по причині внесення щодо нього неправдивих даних, які, на його думку, його ганьбили, як особистість. Позивач не міг гідним чином забезпечувати на протязі багатьох років матеріально свою родину, оскільки не міг влаштуватися на гідну роботу. Також позивач відчував, що його престиж в родині і серед знайомих не є високим. На роботі його ділова репутація не була такою, якою б він пишався. І після спростування неправдивої інформації щодо начебто, кримінального минулого, позивач не може нікому нічого довести. Ці обставини спричинили позивачу душевні страждання, стрес, депресію та невіру в себе. В родині позивач не відчував себе спроможним повністю утримувати близьких йому людей. Зараз позивачу необхідні додаткові зусилля, щоб прийти до душевної рівноваги. Також, оскільки позивач не міг знайти роботу на посадах, яка б відповідала отриманій освіті, йому доводилось неодноразово знаходитися на обліку в центрі зайнятості, що також було для нього негативним і принизливим. Позивач вважає, що за вказаних обставин він має правові підстави вимагати компенсацію завданої моральної шкоди, виходячи з наступних розрахунків. З 16.04.1996 по 01.01.2021, позивач отримав постанову Другого апеляційного адміністративного суду 31.12.2020 року (час існування неправомірних відомостей) пройшло 296 місяців і 2 тижня. Мінімальна заробітна плата, станом 01.01.2024 року складає 7100 гривен в місяць, за весь час сума складає 2105150 гривень. Вважає, що вказана сума компенсації моральної шкоди відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Представником відповідача, Міністерством внутрішніх справ України, ОСОБА_3 надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що Міністерство внутрішніх справ України не визнає позовні вимоги у повному обсязі з наступних підстав. Позивачем не доведено повного складу делікту в діях відповідача (МВС). Визначальним у вирішенні даного спору є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Отже позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач вказує на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі №520/13188/19, якою визнано дії МВС України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; 63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» протиправними. Персонально-довідковий облік є частиною єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України. Діяльність уповноважених службових осіб правоохоронних органів, щодо інформаційного наповнення єдиної інформаційної системи МВС полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них. Отже, МВС України як володілець та організатор забезпечення функціонування єдиної інформаційної системи МВС не наділений повноваженнями щодо самостійного внесення відомостей до персонально - довідкового обліку, а лише забезпечує належне фіксування відомостей на підставі облікових і коригувальних матеріалів, отриманих від органів досудового розслідування після прийняття останніми остаточних рішень по кримінальним справам із внесенням змін до персонально - довідкового обліку. При цьому, в реєстрі (єдиній інформаційній системі МВС) лише фіксується факт здійснення процесуальної діяльності органів досудового розслідування та її результати. Тобто, актуальність інформації в єдиній інформаційній системі МВС прямо залежить від прийняття Прокуратурою Харківської області процесуального рішення по кримінальним справам № 63960373, № 63960374 та визначення процесуального статусу позивача по кримінальним провадженням із внесенням відповідних змін до персонально - довідкового обліку. Крім того, відповідно до довідки серії ІАА №0433963 позивач з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; 63960374 від 16.04.1996. Тобто прокуратурою Харківської області повідомлено позивачу, що у постанові від 28.12.2018 про закриття кримінального провадження №0001083 зазначено, що інформація про кримінальні справи №63960373, 63960374 від 16.04.1996 за ч.2 ст.170 КК України (в редакції 1960 року) щодо нього прокуратурою Харківської області була внесена помилково. Зазначені обставини встановлені постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі № 520/13188/19 та відповідно до приписів частини 4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. При цьому твердження позивача про те, що нібито через наявність в єдиній інформаційній системі МВС відомостей про те, що він «є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України», через що позивач не міг влаштуватися на «гідну роботу» є голослівним та не підтверджується жодними доказами. Таким чином позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому діями чи бездіяльністю відповідача моральної шкоди, а також доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між такими діями/бездіяльністю і завданою шкодою, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також позивач не навів підстав відшкодування моральної шкоди, які передбачені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР. Позивачем не наведено підстави для відшкодування моральної шкоди, які передбачені Законом, отже позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до МВС України просив відмовити.

Представником позивач, ОСОБА_1 , надано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що позиція відповідача МВС України відносно того, що позивачем не доведено повного складу делікту в діях МВС України та не доведений причинний зв`язок між протиправними діями відповідача та настанням моральних страждань позивача спростовуємо наступними даними. Відносно делікту (вини) відповідача в діях МВС України то мається постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року, в якій вказано: «Визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання 1 поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально- довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; 63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» протиправними. Дана постанова не скасована. Таким чином, вина відповідача, МВС України є доведеною. Крім того позиція відповідача МВС України відносно того, що МВС України як володілець та організатор забезпечення функціонування єдиної інформаційної системи МВС не наділений повноваженнями щодо самостійного внесення відомостей до персонально-довідкового обліку, а лише забезпечує належне фіксування відомостей на підставі матеріалів, отриманих від органів досудового розслідування, аналогічна була доведена Другому апеляційному адміністративному суду, який не прийняв її та ухвалив постанову від 23 грудня 2020 року про визнання дій МВС протиправними. Щодо розміру моральної шкоди, яка була завдана позивачеві, то представником позивача зазначено, що її розрахунок проведено в повної відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач застосував метод розрахунку виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи в заяві від 17.01.2024 уточнений розрахунок з розміру 7100 гривен. Вказує, що саме такий розрахунок повністю відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Протиправні дії відповідача тривали протягом 25 років, на жаль, відновити життя позивача і надати йому можливість в молодому віці реалізувати себе у відповідності до своєї освіти, знань та здібностей зараз неможливо. Стосовно позиції відповідача щодо, начебто, недоведеності позивачем самої моральної шкоди, представник позивач вказала, що факт звернення позивачем до певних структур та установ для отримання роботи та факт відмови йому в прийнятті на роботу не може бути письмово підтверджено.

Крім того, представником відповідача, Державної казначейської служби України, надано відзив, відповідно до якого зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц. Отже, позивач помилково визначив, що Казначейство є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, які на думку позивача завдали йому шкоди. Тому, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до п.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів - державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 №845. Отже, кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Зокрема, у Законі України «Про Державний бюджет України на 2024» передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Закон України Про Державний бюджет України на 2024 рік приймався в умовах воєнного стану, тому видатки державного бюджету першочергово були спрямовані на національну безпеку, оборону та на здійснення заходів пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. Крім того, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Представник відповідача вважає, що розмір шкоди визначеної позивачем не підтверджується належними та допустимими доказами. Також її розмір визначений всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність та є надмірним відшкодуванням. Відокремив той факт, що у відповідних правовідносинах Казначейство не брало участі, оскільки в в силу приписів статті 19 Конституції України у системному зв`язку з нормами пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» Казначейство є лише органом виконання окремий категорій судових рішень. Отже, у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Казначейства або Держави. Тому, у разі задоволення позову такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Представник позивача, ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, з підстав, що зазначені у позові.

Позивач, ОСОБА_2 , в судовому засіданні просив задовольнити позовну заяву та стягнути на його користь 2105150 гривень, компенсації моральної шкоди, згідно уточненої позовної заяви.

Представник відповідача, Міністерства внутрішніх справ України, Щепанський А.М., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на зазначене у відзиві.

Представник відповідача, Казначейської служби України, В. Пузіков, в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином. Розгляд справи просив проводити без його участі, про що зазначив у відзиві.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Так, в 2019 році ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд: визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 70 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» незаконними та протиправними; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України усунути з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступні відомості щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили».

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 15.06.2020 року відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 23 грудня 2020 року задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 та прийняв нову постанову, якою мої вимоги були задоволені, а саме визнано дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» протиправними; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України виключити з персонально - довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступні відомості щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили».

Міністерство внутрішніх справ України звернулося з касаційною скаргою на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №520/13188/19.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року касаційна скарга повернена особі, яка її подала.

Станом на 26.04.2021 року згідно довідки МВС України серія 11А №2253308 «За обліками МВС громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець м. Дергачі Харківська область Україна на території України станом на 26.04.2021 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває».

Позивач вказує, що наявність в єдиній інформаційної системі Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо притягнення його до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи №63960373; №63960374 від 16.04.1996 та направлення справи до суду 30.01.2001, які не відповідають дійсності завдали йому моральної шкоди.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, у тому числі, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України.

Пунктами З, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із пунктом 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при кому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, визначальним у вирішенні даного спору є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями, які встановлені судом.

Статтями 76-80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Згідно з вимогами частини 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач вказує про постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі № 520/13188/19, якою визнано дії МВС України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_2 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; 63960374 від 16.04.1996. Справу направлено до суду 30.01.2001. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили» протиправними.

Персонально-довідковий облік є частиною єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України. Діяльність уповноважених службових осіб правоохоронних органів, щодо інформаційного наповнення єдиної інформаційної системи МВС полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них.

Отже, МВС України як володілець та організатор забезпечення функціонування єдиної інформаційної системи МВС не наділений повноваженнями щодо самостійного внесення відомостей до персонально - довідкового обліку, а лише забезпечує належне фіксування відомостей на підставі облікових і коригувальних матеріалів, отриманих від органів досудового розслідування після прийняття останніми остаточних рішень по кримінальним справам із внесенням змін до персонально - довідкового обліку. При цьому, в реєстрі (єдиній інформаційній системі МВС) лише фіксується факт здійснення процесуальної діяльності органів досудового розслідування та її результати.

Тобто, актуальність інформації в єдиній інформаційній системі МВС прямо залежить від прийняття Прокуратурою Харківської області процесуального рішення по кримінальним справам № 63960373, № 63960374 та визначення процесуального статусу позивача по кримінальним провадженням із внесенням відповідних змін до персонально - довідкового обліку.

Відповідно до довідки серії ІАА № 0433963 позивач з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.170 КК України, кримінальні справи № 63960373; 63960374 від 16.04.1996.

Прокуратурою Харківської області повідомлено позивачу, що у постанові від 28.12.2018 про закриття кримінального провадження №0001083 зазначено, що інформація про кримінальні справи № 63960373, 63960374 від 16.04.1996 за ч. 2 ст. 170 КК України (в редакції 1960 року) щодо нього прокуратурою Харківської області була внесена помилково.

Зазначені обставини встановлені постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі № 520/13188/19 та відповідно до приписів частини 4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

На підтвердження того, що МВС України не наділений повноваженнями щодо самостійного внесення відомостей до персонально - довідкового обліку надано копію листа Департаменту інформатизації МВС від 03.02.2020 № 3459/16-2020 та копію листа Департаменту інформатизації МВС від 19.03.2021 № 11849/16.

Так, відповідно до листа Департаменту інформатизації МВС від 03.02.2020 № 3459/16- 2020 відомості відносно ОСОБА_2 на централізований персонально-довідковий облік було внесено Управлінням інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП у Харківській області (пункт 1 листа).

Одночасно за інформацією, яка міститься у листі Департаменту інформатизації МВС від 19.03.2021 №11849/16, відомості про порушені стосовно ОСОБА_2 кримінальні справи №63960373; 63960374 було видалено (внесено зміни) до централізованого персонально-довідкового обліку ГУНП в Харківській області.

Таким чином, є обґрунтованою позиція МВС України про те, що ОСОБА_2 заявляє вимоги до Міністерства внутрішніх справ України, яке його прав та інтересів не порушувало й, відповідно, не може нести відповідальність перед ним.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, твердження позивача про те, що нібито через наявність в єдиній інформаційній системі МВС відомостей про те, що він «є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 170 КК України», через що позивач не міг влаштуватися на «гідну роботу» не підтверджується жодними доказами.

Таким чином в порушення вимог статей 76-81 ЦПК України позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому діями чи бездіяльністю відповідача моральної шкоди, а також доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між такими діями/бездіяльністю і завданою шкодою.

Також, позивач не навів підстав відшкодування моральної шкоди, які передбачені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Вважаємо, що позивач повинен довести, що страждання (душевні або фізичні) мали місце. Душевні страждання завжди конкретні - вони повинні виражатись у конкретній емоційній формі, мати облік, а не бути «взагалі». Практика українських та зарубіжних судів підтверджує тенденцію про необхідність доказування позивачем не тільки об`єктивних, але і суб`єктивних душевних страждань.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що "шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)".

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:постановления виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно- розшукових заходів;закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

З вказаних норм вбачається, що громадянин має право на відшкодування шкоди у разі, якщо кримінальне провадження щодо нього закрито з підстав: відсутності події кримінального правопорушення (п.1 ч. ст. 84 КПК України); відсутності у діянні складу кримінального правопорушення (п.2 ч.1 ст.284 КПК України); невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Водночас, частинами 1 та 2 ст. 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.п. 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Системний аналіз вказаних норм, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець поклав саме на державу обов`язок з відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

При цьому, незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду повинна бути встановлена у законному порядку.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.

Дослідивши надані ОСОБА_2 докази у сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами обставини, які підтверджують факт спричинення йому моральної шкоди саме в результаті незаконності дій органів державної влади, а тому відсутні підстави для відшкодування йому моральної шкоди з боку держави.

Будь-яких інших доказів на підтвердження незаконності дій або бездіяльності органів поліції та прокуратури позивачем суду не надано, хоча у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України це є його обов`язком.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з Державного бюджету України в якості компенсації відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями Міністерства внутрішніх справ України органів досудового розслідування.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 13, 76, 81, 259, 263, 264 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України, , адреса: м. Київ, вул. Богомольця, 10.

Відповідач: Казначейська служба України, , адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Повний текст рішення виготовлено 15.11.2024.

Суддя Л. В. Калиновська