ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/132/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2021 року в складі судді Подус Г.С., у справі № 638/14060/21 за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позов мотивовано тим, що позивач надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідно до норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами. Зазначає, що відповідачі не в повному обсязі сплачували вартість наданих послуг у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01 жовтня 2015 року по 31 липня 2021 в розмірі 100564 грн 99 коп.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання в розмірі 100564 грн. 99 коп., 3% річних у сумі 2192 грн 74 коп. та інфляційні витрати в сумі 5132 грн. 76 коп., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2021 року позов КП «ХТМ» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованість за послуги з теплопостачання, що надані за адресою АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2015 року по 31 липня 2021 року в розмірі 100564 грн 99 коп., 3% річних у розмірі 2192 грн 74 коп., інфляційні витрати в сумі 5132 грн 76 коп. З відповідачів на користь КП «ХТМ» стягнуто судовий збір у розмірі 2270 грн, по 756 грн 60 коп. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в період з 01 жовтня 2015 року по 31 липня 2021 року відповідачі були споживачами послуг, що надаються КП «ХТМ», проте ними не виконано обов`язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання, тому з них на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги, а також інфляційні втрати та 3% річних.

04 вересня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи за вищевказаним позовом, у зв`язку з чим їх було позбавлено законного права на захист своїх цивільних прав та інтересів. Судом першої інстанції при стягненні заборгованості не враховано той факт, що в період з 2008 року по 2018 рік відповідачі не проживали за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з даної квартири їх вигнав батько, після чого останні близько 8 років мешкали в орендованих квартирах, в період з 2008 по 2019 роки вони проживали в будинку, придбаному в іпотеку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2019 року по теперішній час проживають у власному будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу з 09 листопада 2000 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить батьку ОСОБА_4 , який в розумінні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» є індивідуальним споживачем, який зобов`язаний оплачувати вартість спожитих комунальних послуг. Звертає увагу суду на те, що заборгованість за послуги з теплопостачання нарахована поза межами строку позовної давності. З позовом КП «ХТМ» звернулося 09 вересня 2021 року, а тому з урахуванням статті 625 ЦК України в межах строку позовної давності просить стягнути заборгованість у межах строку позовної давності за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2021 року. Просив врахувати доводи викладені в апеляційній скарзі, застосувати трирічний строк позовної давності.

04 вересня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про застосування строку позовної давності, в якому просить зменшити суму позовних вимог з урахуванням строків позовної давності, стягнути заборгованість в межах позовної давності та інфляційні витрати з урахуванням перерахунку, згідно діючого законодавства.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції належним чином не повідомив апелянта ОСОБА_1 про розгляд справи за вищевказаним позовом, що в свою чергу позбавило його права особисто прийняти участь у справі, надати пояснення, докази, висловити думку та свої заперечення, з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, враховуючи, що рішення по справі ухвалено в спрощеному порядку за відсутності учасників справи. Ухвала суду про відкриття провадження в справі направлялась суду за адресою реєстрації місця проживання відповідачів (а.с.21), проте згідно довідки Укрпошти не була вручена адресатам та була повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.23).

У справі відсутні відомості, що суд повторно не надсилав копію позову з додатками та копію ухвали суду від 27 вересня 2021 року про відкриття провадження в справі на адресу відповідача ОСОБА_1 до ухвалення рішення Дзержинським районним судом м. Харкова від 29 грудня 2021 року по суті розглянутого судом спору, яке є предметом апеляційної скарги, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

У ч. 6 ст. 272 ЦПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

З огляду на те, що суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача ОСОБА_1 про розгляд цієї справи та не вручив копії позову з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі, покладання на відповідача обов`язку отримувати процесуальні документи від суду є непропорційним процесуальним тягарем, та не відповідає принципам змагальності та рівності сторін, а також правової визначеності, яка є елементом принципу верховенства права ст.ст.10-12 ЦПК України.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги ст.ст.2, 12 ЦПК щодо процесуальної активності суду з метою забезпечення основного завдання цивільного судочинства у поєднанні з положеннями ч. 6 ст. 272 ЦПК України щодо порядку повідомлення відповідачу ОСОБА_1 про розгляд цієї справи судом та надсиланням згаданих процесуальних документів, - порушив право відповідача на звернення до суду, яке має бути поновлене в суді апеляційної інстанції, зокрема шляхом скасування рішення суду з передбачених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України безумовних підстав, та перегляду справи відповідно до доводів скарги на підставі наявних у справі документів та заявленого клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів у цьому питанні враховує правові висновки, які були висловлені у аналогічній правовій ситуації у постанові Великої палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, провадження № 14-59цс18.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами належним чином зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь КП «ХТМ» заборгованості у розмірі 100564 грн 99 коп., 3% річних у розмірі 2192 грн 74 коп., інфляційні витрати у сумі 5132 грн 76 коп. З відповідачів на користь КП «ХТМ» стягнуто судовий збір у розмірі 2270 грн, по 756 грн 60 коп. з кожного.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду в частині суми боргу, яка підлягає стягненню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , є споживачами послуг з теплопостачання, які надаються Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі». Викладене підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13 серпня 2021 року та відомостями відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 17, 20 вересня 2021 року (а.с.3, 17-19).

За період з 01 липня 2011 року по 31 січня 2022 року в боржників за вищевказаною адресою утворилася заборгованість за надані КП «Харківські теплові мережі» послуги в розмірі 100564 грн 99 коп., що підтверджено відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу (а.с.4-5).

Як на підставу позовних вимог Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» посилалося на те, що зобов`язання з оплати послуг з теплопостачання відповідачі належним чином не виконують, тому наявні підстави для стягнення з відповідачів суми заборгованості з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України.

Відповідно до відомості про нарахування, інфляційні витрати за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2021 року складають 5132 грн 76 коп., 3 % річних 2192 грн 74 коп. ( а.с. 6).

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі визнав заборгованість за користування наданими позивачем послугами в межах трирічного строку загальної позовної давності.

З огляду на фактичне споживання відповідачем наданих позивачем послуг, відповідно до ст.11 ЦК України між сторонами склалися правовідносини щодо надання та отримання вищевказаних послуг, та у відповідача виникло грошове зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Встановивши, що КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення у квартирі АДРЕСА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Між тим, щодо суми та періоду нарахування заборгованості судова колегія виходить з такого.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

КП "Харківські теплові мережі" здійснило подачу теплової енергії відповідачам по о/р № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я відповідачки ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі подана заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності (а.с.58-61).

Оскільки відповідач не був обізнаний про наявність такого спору, не отримував копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження в справі та призначення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів вважає, що заява про застосування позовної давності має бути прийнята та розглянута судом апеляційної інстанції, навіть якщо така заява не подавалася відповідачем у суді першої інстанції.

Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження 14-59цс18). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, який не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку з неповідомленням належним чином про розгляд справи та не прийняттям участі у розгляді справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Нормою частини 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, сформованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Втім, під час вирішення справи по суті спору суд першої інстанції не врахував, щопостановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неоднаразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року, до суду позивач звернувся 13 квітня 2023 року, під час дії карантину, який був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі Постанови КМУ від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений ч.1, 3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України № 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто по зобов`язанням зі строком виконання з 02 квітня 2017 року, вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою у вересні 2021 року ( під час дії карантину) просив стягнути заборгованість за період з 01 жовтня 2015 року по 31 липня 2021 року. Станом на 09 вересня 2021 спливла позовна давність за вимогами КП «ХТМ» за період з 01 жовтня 2015 року до 01 квітня 2017 року включно, а трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01 квітня 2017 по 31 липня 2021 року позивачем не пропущено, оскільки строк позовної давності продовжено.

Вимоги позивача про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання заявлені з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2017 року включно, заявлені поза межами строку позовної давності, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за вказаний період.

Отже, заборгованість відповідачів згідно наданого позивачем розрахунку має враховуватися за період з 02 квітня 2017 по 31 липня 2021 року, вона складає 81363 грн 27 коп. (а.с.4-5).

Враховуючи вищевикладене, межі заявлених КП «Харківські теплові мережі» позовних вимог, заяву про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на строк дії карантину, суд вважає за необхідне солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з квітня 2017 року (3 роки до встановлення карантину з 12 березня 2020 року) по липень 2021 року в розмірі 81363 грн 27 коп.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно за ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості, відповідачі в ході судового розгляду справи не надали, як і не надали допустимих доказів належного виконання ними зобов`язань по сплаті за житлово-комунальні послуги.

Правильним є рішення суду в частині наявності підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, у якому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу певну грошову суму, а позивач має право вимагати її сплати від відповідача.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки з 01 лютого 2018 року по 31 липня 2021 на адресу: АДРЕСА_1 боржникам нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 5132 грн 76 коп. та 3% річних у сумі 2192 грн. 74 коп. (а.с.6).

З урахування доказів наданих позивачем, суд першої інстанції вірно встановив суми індексу інфляції за час прострочення у розмірі 5132 грн 76 коп та 3% річних від простроченої суми у розмірі 2192 грн 74 коп, що підлягають також стягненню з відповідачів на користь позивача.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що заява відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, як підстави для відмови в задоволенні позову про стягнення з них заборгованості є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги КП «ХТМ» частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та, фактично, зводяться до нерозуміння природи зобов`язання, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 березня 2021 року № 904/2073/19, не звільняє споживача послуг від його виконання. Поряд із цим питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування.

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі не проживають, що підтверджується актом від 10 липня 2023 року, а тому послуги з теплопостачання фактично їм не надавались. Вважає, що проведений позивачем розрахунок є неправильним.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що розрахунок боргу за надані відповідачу послуги з теплопостачання проведено позивачем з урахуванням вищевказаних Правил та були застосовані тарифи, які затверджені в установленому законом порядку. У зв`язку із відсутністю приладу обліку нарахування здійснюється по нормі споживання на одну особу. При цьому враховано, що у даній квартирі зареєстровано 4 особи, а тому нарахування за послуги з теплопостачання здійснено по нормі споживання на 4 особи (а.с.4-5).

Згідно з п. 11 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Згідно із п-п. 3 п. 29, п-п. 1 п. 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету міністрів України N630 від 21 липня 2005 року, споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.

Цими ж Правилами встановлено право споживача на зменшення розміру плати за відповідні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його відсутність.

Факт непроживання можна підтвердити довідкою, що видана на підставі акту щодо підтвердження факту проживання без реєстрації/факту непроживання, підписаний не менш як 3 сусідами. Також, у разі, якщо особа зареєстрована, але не проживає за адресою реєстрації, доцільно підтвердити факт свого перебування за іншою адресою відповідною довідкою. Це може бути документ, який підтверджує місце перебування особи в іншій адміністративно-територіальній одиниці у зв`язку з роботою, лікуванням, навчанням, тривалим відрядженнями, відбуванням покарання, проходження військової служби, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи тощо. Відповідно до статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Також відповідно до п. 6 п. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (який діяв до листопада 2017 року) та п. 6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діє з 09 листопада 2017 року - споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні.

Згідно Правил № 690 споживач зобов`язаний інформувати протягом місяця виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на акт від 10 липня 2023 року складений за участі сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з 08 листопада 2000 року по теперішній час не живуть за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що споживач ОСОБА_1 звертався із заявою про непроживання зареєстрованих осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в квартирі з 08 листопада 2000 року чи з претензією про неякісні послуги чи їх відсутність, а тому КП «Харківські теплові мережі» правомірно проводила нарахування за послуги з теплопостачання на кількість трьох осіб до жовтня 2012 року, а з листопада 2012 року на кількість чотирьох осіб, оскільки вузол обліку за даною адресою не встановлено.

Наведений процесуальний обов`язок відповідачів не виконано та не надано доказів, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не є отримувачами послуг, відтак, як їх отримувач, несе тягар їх утримання та має сплатити їх вартість за період з квітня 2017 року по 31 липня 2021 року згідно розрахунку за встановленими тарифами на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб населення, у тому числі відповідно до показників технічного пристрою для обліку спожитої послуги з постачання теплової енергії.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідачі, як споживачі послуг, маючи сумніви щодо обсягу споживання, не зверталися до позивача для взаємозвірки та проведення перерахунку. Доказів їх звернення зі скаргами щодо невідповідності температурного режиму в помешканні чи фіксації інших порушень, які могли б вплинути на розмір заборгованості, відповідачами не надано, із зустрічними вимогами відповідачі також не зверталися, а тому за правилами ч. 4 ст. 12 ЦПК України несуть ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції також не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду КП «ХТМ» сплатило судовий збір у сумі 2684 грн (а.с.1).

Оскільки позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково, а саме - на 80,90 % ((81363,27 х 100) : 100564,99), то судовий збір пропорційно задоволеним вимогам становить 2171 грн 35 коп (2684 х 80,90%).

ОСОБА_1 при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у сумі 3405 грн (а.с.53). Враховуючи, що апеляційну скаргу частково задоволено, зменшено суму, що підлягає стягненню, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно незадоволених позовних вимог в розмірі 650 грн 36 коп (3405 - (3405 х 80,90%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки на сторону відповідача покладена більша сума компенсації судових витрат, компенсація сплаченого судового збору на користь КП «ХТМ» становить 1520 грн 99 коп (2272,35 650,36), по 506 грн 99 коп з кожного відповідача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) , ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) , ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ) заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2021 в розмірі 81363 (вісімдесят одна тисяча триста шістдесят три) грн 27 коп, інфляційні витрати в розмірі 5132 (п`ять тисяч сто тридцять дві) грн 76 коп, 3% річних в розмірі 2192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 74 коп.

В іншій частині в задоволенні позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) , ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) , ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» » (м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, код ЄДРПОУ 31557119) судовий збір у розмірі 1520 грн 99 коп, тобто по 506 грн 99 коп. (п`ятсот шість грн 99 коп.) з кожного відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина