Справа № 462/8581/24
провадження 2-з/462/51/24
У Х В А Л А

12 листопада 2024 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

до суду надійшла заява про забезпечення позову ОСОБА_1 , яка мотивована тим, що вона разом з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , проживають в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яку вважає спільною сумісною власністю подружжя. Так, після розлучення, сторони продовжили проживання однією сім`єю та спільно придбали зазначену квартиру після розлучення, яка оформлена на ОСОБА_2 . В той же час, внаслідок відкриття виконавчого провадження, позивач несе ризик втрати права власності на квартиру. Відтак, просить суд вжити заходів забезпечення, шляхом заборони реалізації нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2-4, 7 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, або передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.

Проаналізувавши документи, додані до заяви, суд вважає, що клопотання про забезпечення позову не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із п. п. 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість утруднення виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Аналогічну правову позицію висловлює Верховний Суд у постанові №183/5864/17-ц від 17 жовтня 2018 року.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Співмірність у застосуванні заходів забезпечення позову передбачає дотримання судом такого балансу інтересів сторін, що виключає як надмірні негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову для приватних прав та інтересів відповідача, так і негативні наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для прав та інтересів позивача, пов`язаних із публічних інтересів правосуддя, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Так, під час розгляду вказаної заяви, судом було встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 01 серпня 1995 року, шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , - розірвано.

В той же час, згідно договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2008 року, квартира за адресою АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_2 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , на праві приватної власності. Вказане також стверджується й Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В той же час, згідно заяви, квартира за адресою АДРЕСА_1 , була придбана 19 травня 2008 року, тоді як шлюб між сторонами розірвано 01 серпня 1995 року, відтак, поза межами шлюбу, тоді як ч.1 ст. 60 СК України, чітко зазначено, що майно, набуте подружжям за час зареєстрованого шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відтак, станом на час подання заяви про забезпечення позову, матеріали заяви не містять жодного доказу, який би свідчив про те, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на момент придбання ОСОБА_2 , квартири, сторони вже не перебували у шлюбі.

Також, суд звертає увагу на те, що в поданій заяві ОСОБА_1 , зазначено про проведення публічних торгів щодо реалізації квартири ОСОБА_2 . В той же час, належних та допустимих доказів вказаного суду надано не було, а сама по собі постанова про відкриття виконавчого провадження від 15 вересня 2022 року, не підтверджує зазначене.

Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 pоку, - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна або обмежений у праві власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що станом на час подання заяви про забезпечення позову, підстави для захисту прав заявниці ОСОБА_1 , щодо спірної квартири відсутні, оскільки право власності на таке майно у неї не виникло, а тому, в задоволенні заяви слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 149-152 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, до подання позовної заяви,- відмовити за безпідставністю.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Суддя: А.І. Ліуш