Номер провадження: 22-ц/813/1292/24
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу спільним боргом подружжя та стягнення коштів в рахунок погашення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який 09 листопада 2019 року уточнила та в остаточній редакції просила розірвати шлюб, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй матеріальну компенсацію у вигляді ринкової вартості частки квартири, мотивуючи це тим, що 07.07.2001 року між нею та відповідачем у справі було зареєстровано шлюб, в період якого у подружжя народились діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час спільного проживання сторони також придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

З серпня 2021 року сторони припинили подружні стосунки, шлюб носить формальний характер, позивачка не бажає проживати однією сім`єю з відповідачем, у зв`язку з чим просила шлюб між ними розірвати, квартиру визнати спільною сумісною власністю подружжя, здійснивши її поділ шляхом грошової або матеріальної компенсації позивачу частини від загальної вартості квартири.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 подав до ОСОБА_1 зустрічний позов, в якому просив визнати борг у 14 000 доларів США спільним боргом подружжя та стягнути в рахунок погашення боргу з ОСОБА_1 на його ОСОБА_2 користь частину боргу у сумі 190 992 грн., обґрунтовуючи свій позов тим, що ці кошти були позичені ним в борг на придбання квартири, яку ОСОБА_5 просить між ними поділити. Проти розірвання шлюбу, ОСОБА_2 не заперечував.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя - задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований 07 липня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 289, між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - розірвано.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В решті позовні вимоги - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816 гривень.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу спільним боргом подружжя та стягнення частини боргу в розмірі 190 992 гривень - задоволено частково.

Визнано борг за борговою розпискою від 06.12.2020 року у розмірі 14 000 доларів США - спільним боргом подружжя.

В решті позовні вимоги - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 908,00 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2023 року в частині задоволення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання боргу за борговою розпискою від 06.12.2020 року у розмірі 14 000 доларів США спільним боргом подружжя та в частині відмови у задоволенні вимог за її ОСОБА_1 позовом про виділення їй в порядку поділу спільного майна подружжя матеріальної компенсації вартості у вигляді ринкової вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким її вимоги до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити у повному обсязі, а у зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання боргу за борговою розпискою від 06.12.2020 року у розмірі 14 000 доларів США спільним боргом подружжя - відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідачем за основним позовом і позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.І п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 частково, визнаючи борг за борговою розпискою від 06.12.2020 року у розмірі 14 000 доларів США спільним боргом подружжя, відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя матеріальної компенсації вартості у вигляді ринкової вартості частки квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

-рішення про присудження майна одному з подружжя може кореспондувати обов`язок компенсувати другому з подружжя вартість його частки у цьому майні, а не вартість частки грошових коштів, за які було придбано об`єкт нерухомості згідно договору купівлі-продажу;

-при розгляді даної справи, позивач заявила вимоги про стягнення 20 250 доларів США, що за курсом НБУ становить: 538 043 гривні, 00 коп., які нею заявлені до стягнення, як такі, що узгоджуються з інформацією про вартість квартири і відповідно частки квартири на сайті продажу майна «DOMria»;

-позивачем в ході розгляду справи не заявлено клопотання про призначення експертизи з приводу визначення ринкової вартості квартири, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вартості майна у визначеному позивачем еквіваленті, крім іншого, позивачем в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами вартість частки, яку позивач просить компенсувати на її користь;

-грошові кошти згідно розписки від 06.12.2020 року отримані ОСОБА_2 , є такими, що отримані в борг та використані на придбання квартири, що свідчить про їх використання в інтересах сім`ї;

-для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин;

-згідно з розпискою, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, строк повернення грошових коштів визначено до 06.12.2024 року, тобто строк виконання зобов`язання за договором позики (розпискою) не настав;

-позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на виконання ним особисто зобов`язання за борговою розпискою в повному обсязі або частково, крім іншого, строк виконання за розпискою не настав, а відтак, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 , боргу у розмірі частини, що становить 190 992 гривні, є передчасними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 07 липня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 289. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ». Свідоцтво про шлюб видане 07.07.2001 року, серія НОМЕР_2 (а.с.06);

-згідно з копіями свідоцтв про народження сторони у справі є батьками: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11,12);

-відповідно до письмової розписки від 06.12.2020 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_11 „ грошові кошти в розмірі: 14 000 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно розписки грошові кошти отримані в борг зобов`язався повернути в повному обсязі своєчасно до 06.12.2024 року. Розписка про отримання коштів в борг складена в присутності свідків ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 (а. с. 35);

- згідно з договором купівлі-продажу від 08.12.2020 року, ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) за обумовлену ціну в договорі квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 683 700 гривень 00 коп. Також, згідно п.6 Договору зазначено, що даний договір укладено зі згоди дружини покупця ОСОБА_1 (а.с.37);

-згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., в цілому, 08.12.2020 року зареєстрована за ОСОБА_2 . Форма власності приватна. Розмір частки: 1/1 (а.с.13-14).

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.І ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У ч.3 ст.61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, вирішальним для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Встановивши, що квартира придбана сторонами справи у шлюбі і відповідач не оспорює встановлену статтею 60 СК України презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд набув вірного висновку про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Позивач заявила вимоги про поділ квартири шляхом присудження їй грошової компенсації вартості частки квартири АДРЕСА_2 і вважала, що ринкова середня вартість квартири становить 40 500 доларів США, а належної їй частини квартири відповідно - 20 250 доларів США (за курсом НБУ: 538 043 гривні, 00 коп.), що узгоджується з інформацією про середню вартість квартири на сайті продажу майна «DОМrіа».

Відповідач в свою чергу заперечував проти такої вартості частки квартири, яка належить позивачу і вважав, що реальна вартість всієї квартири зазначена в договорі купівлі-продажу нерухомого майна і становить 683 700 гривень 00 коп.

Суд, врахувавши, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, з урахуванням недосягнення сторонами згоди щодо вартості квартири вірно вважав, що позивач мала довести суду, що ринкова вартість частки у спільному майні становить саме 20 250 доларів США, що за курсом НБУ становить: 538 043 гривні, 00 коп.

Оскільки, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вартості майна у визначеному позивачем еквіваленті, крім іншого, позивачем в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами вартість частки яку позивач просить компенсувати на її користь, зокрема не заявлено клопотання про призначення експертизи з приводу визначення ринкової вартості квартири, визначення вартості 1/2 частини квартири, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги твердження позивача щодо визначення вартості частини квартири на підставі інформації про середню ринкову вартість квартири, яка міститься на сайті продажу майна «DОМrіа», і також обґрунтовано не взяв до уваги на час вирішення справи у лютому 2023 року договірну вартість, погоджену сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири від 08.12.2020 року, з якою під час розгляду справи в районному суді, погоджувався відповідач.

При таких обставинах, районний суд мотивовано відмовив у задоволенні вимоги позивача ОСОБА_1 про поділ квартири шляхом присудження їй грошової компенсації вартості частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 20 250 доларів США (за курсом НБУ: 538 043 гривні, 00 коп.).

Крім того, встановивши, що письмова розписка від 06.12.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_11 грошові кошти в розмірі: 14 000 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_3 з зобов`язанням повернення грошових коштів до 06.12.2024 року, складена ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладено 08.12.2020 року, тобто за збігом 2-х днів після отримання коштів у борг, врахувавши, що квартира придбана зі згоди дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно зазначив, що отримані грошові кошти в борг були використані в інтересах сім`ї.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги заперечення щодо відсутності доказів на погодження отримання коштів в борг іншим з подружжя, вказавши, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя і стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду про неприйняття до уваги твердження відповідача за зустрічним позовом щодо можливого витрачання коштів отриманих в борг на придбання транспортного засобу, безпосередньо ОСОБА_2 , оскільки, як вірно вказав суд, стороною відповідача за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_2 , не заявлено клопотання про витребування доказів на підтвердження зазначених обставин, а отже такі твердження засновані на припущеннях, на яких не може ґрунтуватися доказування.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.02.2024 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова