ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 672/206/22

Провадження № 22-ц/4820/1889/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: представник апелянта адвокат Чухась М.С.,

представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Савліва Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 02 серпня 2024 року (суддя Шинкоренко С.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сатанівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним,

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , Сатанівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області про визнання заповіту нікчемним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка приходилась матір`ю позивачці та відповідачці ОСОБА_1 . Після смерті матері позивачка вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте після відкриття спадкової справи їй стало відомо, що спадкодавиця за життя ніби-то склала заповіт на все належне їй на момент смерті майно на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . На думку позивачки даний заповіт є нікчемним, оскільки відомості у реєстрі щодо дати та місця складання не відповідають відомостям, зазначеним у самому заповіті. Крім того, даний заповіт було складено та посвідчено особою, яка не була секретарем відповідної сільської ради, а отже не мала права на вчинення таких дій.

В подальшому позивач подала заяву про зміну предмета спору, оскільки після витребування судом другого примірника заповіту від Клинівської сільської ради, виявились розбіжності між двома примірниками заповіту. На думку позивача, другий примірник заповіту фактично не є його другим примірником, оскільки датою його складання є 01 грудня 2014 року, а також у дату посвідчення внесено виправлення, що категорично заборонено чинним законодавством.

Із урахуванням викладеного, позивач просила суд: визнати заповіт від другого грудня 2014 року, посвідчений секретарем Клинівської сільської ради Городоцького району Хмельницької області ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за номером 64, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , нікчемним; визнати заповіт від першого грудня 2014 року, посвідчений секретарем Клинівської сільської ради Городоцького району Хмельницької області ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за номером 64, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , нікчемним.

Ухвалою Городоцького районного суду Хмельницької області від 16 травня 2022 року до участі у справі було залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 .

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 02 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивачки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що показами секретаря Клинівської сільської ради в якості свідка підтверджено, що спірні заповіти не є ідентичними, нею було внесено виправлення до одного екземпляра заповіту, який знаходився в сільській раді, а отже всупереч нормам Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування не є двома екземплярами одного і того ж заповіту. Таке виправлення не було належним чином застережене та не є технічною помилкою, оскільки змінює дату вчинення юридично значимої дії. У оспорюваних заповітах вказано, що заповіт складено та підписано на дому у зв`язку із хворобою заповідача, проте відповідачами не надано об`єктивних доказів неможливості заповідача прочитати та підписати заповіт, за словами свідка ОСОБА_5 заповідач не була лежачою, ходила по кімнаті. На думку апелянта, ні зібраними у справі доказами, ні показами свідків достовірно не підтверджено волю спадкодавиці щодо складання заповіту саме на користь ОСОБА_1 . Апелянт також не погоджується із висновком суду про те, що запис у реєстрі щодо місця посвідчення заповіту: Клинівська сільська рада відповідає обставинам справи, оскільки він суперечить зазначеному в ньому про те, що нотаріальна дія мала місце на дому, по АДРЕСА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.

В судовому засіданні представник апелянтки адвокат Чухась М.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Савліва Л.О. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Представник Сатанівської селищної ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Клинове, Хмельницького (раніше - Городоцького) району Хмельницької області померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Сатанівської селищної ради Городоцького району Хмельницької області, 06.01.2021 року, серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.6).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.06.2021 встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 є дочкою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Клинове, Городоцького району, Хмельницької області (т.1 а.с.8-9).

Згідно заповіту від 02.12.2014, наданого позивачкою, вбачається, що ОСОБА_4 за життя заповіла все своє майно ОСОБА_1 (т.1 а.с.10).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що вказаний заповіт є чинним, зареєстрований під №64 і датою його посвідчення є 01.12.2014 (т.1 а.с.36-38).

Примірник заповіту, який перебував у нотаріальній конторі, містить дату його складання 02.12.2014.

Інший примірник заповіту, який було витребувано із Сатанівської селищної ради Хмельницького району, Хмельницької області, датований у верхній частині документу першим грудня 2014 року. Проте в середній частині документу прописом вказана дата «друге грудня». Поруч стоїть допис: «друге» не читати, читати «перше». Проставлений підпис та печатка Сатанівської селищної ради Хмельницького району, Хмельницької області.

З реєстру для реєстрації нотаріальних дій Клинівської сільської ради Городоцького району Хмельницької області, оригінал якого було витребувано судом, вбачається, що на стор. 24 реєстру міститься запис під №64 від 01.12.2014 про посвідчення заповіту ОСОБА_4 , в присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з підписами вказаних свідків.

З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори у шестимісячний строк з дня смерті останньої звернулися доньки померлої: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.31-33).

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 02.02.2022 встановлено факти родинних відносин, а саме, що: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 є дочкою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.58-59).

З копії рішення №3-1/2010 Клинівської сільської ради Городоцького району Хмельницької області від 09.11.2010 вбачається, що секретарем сільської ради було обрано ОСОБА_9 (т.1 а.с.14).

Рішенням виконавчого комітету №8 Клинівської сільської ради Городоцького району Хмельницької області від 20.01.2012 на ОСОБА_9 було покладено обов`язки щодо вчинення нотаріальних дій по Клинівській сільській раді Городоцького району Хмельницької області (т.1 а.с. 15).

Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 29.07.2013 року ОСОБА_9 змінила ім`я на ОСОБА_5 (т.2 а.с.26).

З протоколу засідання виконавчого комітету від 20.09.2013 №9 та рішення засідання виконавчого комітету Клинівської сільської ради Городоцького району Хмельницької області від 20.09.2013 «Про призначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій» вбачається, що обов`язки щодо вчинення нотаріальних дій по Клинівській сільській раді було покладено на секретаря Клинівської сільської ради ОСОБА_5 (т.2 а.с.24-25).

Згідно висновку експерта від 24.05.2024 №СЕ-19/123-24/4347-ПЧ, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на заповітах від 01.12.2014 та 02.12.2014 були виконані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно (т.2 а.с.245-250).

За ч. 1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у ст.1247 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем; бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи,яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину,в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленому приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким

не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний»,«є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див.: пункти 53-54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19),пункти 69-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

З огляду на вищезазначене, визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права, чи інтересу. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Отже, обрання позивачем неправильного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позовній вимозі про визнання заповіту нікчемним, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Підстави для вирішення питання про перерозподіл судового збору відсутні, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у задоволенні позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 02 серпня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цією постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк