Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2024 Справа №607/25516/23 Провадження №2/607/792/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що вона є власницею 1/6 частки житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 . Право власності на вказану частку виникло в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/9254/23 від 03.10.2023, яким встановлено, що сторони по справі є членами однієї сім`ї. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом є дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 , які є власниками, кожен по 1/6 частки спірного житлового будинку. Не оформленою залишається ще 1/2 частка даного житлового будинку.

Спірний житловий будинок був побудований спадкодавцем в період перебування ним у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , а тому, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, лише на частку в спірному житловому будинку розміром 1/2, оскільки інша частка розміром 1/2 належить ОСОБА_1 як члену подружжя.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Державного реєстратора на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 , як такої, що належить їй на праві спільної сумісної власності, однак їй відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, у зв`язку з неподанням документів, які давали б змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Відтак, 1/2 частки спірного житлового будинку належить позивачу на праві спільної сумісної власності, набутого в шлюбі, однак у позивача існують перешкоди в оформленні права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом свого права власності.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку під літерою «А», з тамбуром під літерою «а», з господарською будівлею під літерою «В», загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 .

У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, однак представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримує та просить його задовольнити з мотивів та підстав, зазначених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає повністю з мотивів та підстав зазначених у ньому, та не заперечує проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представник подала заяву, в якій відповідач не заперечує щодо позовних вимог позивача та просить суд розглядати справу без його участі.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви, клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки житлового будинку під літерою «А», з тамбуром під літерою «а», з господарською будівлею під літерою «В», загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав № 356477419 від 30.11.2023.

Також, відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки житлового будинку під літерою «А», з тамбуром під літерою «а», з господарською будівлею під літерою «В», загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав № 356477294 від 30.11.2023.

Право власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на вказані частки виникло в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/9254/23 від 03.10.2023, яке набрало законної сили 13.11.2023.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/9254/23 від 03.10.2023 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку з тамбуром, який позначений під літерою А, загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, та господарської будівлі, яка позначена під літерою В, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку житлового будинку з тамбуром, який позначений під літерою А, загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, та господарської будівлі, яка позначена під літерою В, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/21647/23 від 16.01.2024 вирішено визнати за ОСОБА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/6 частки житлового будинку з тамбуром, який позначений під літерою А загальною площею 54,3 кв. м. житловою площею 37,1 кв. м. та господарські будівлі яка позначена під літерою В, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

14.09.2020 ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Відповідно до експлікації приміщень житлового будинку, загальна площа житлового будинку під літ. «А» становить 54,3 кв. м, житлова 37,1 кв. м.

12 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , як такого, що належить їй на праві спільної сумісної власності.

Однак, 12 грудня 2023 року рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в проведені державної реєстрації права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, у зв`язку з неподанням документів, які давали б змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що 1/2 частки спірного житлового будинку належить позивачу на праві спільної сумісної власності, набутого в шлюбі, однак у позивача існують перешкоди в оформленні права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, оскільки звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно, їй було відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, у зв`язку з неподанням документів, які давали б змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, відтак просить за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку під літерою «А», з тамбуром під літерою «а», з господарською будівлею під літерою «В», загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 .

Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/9254/23 від 03.10.2023 та рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/21647/23 від 16.01.2024 встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї та спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та є власниками, кожен по 1/6 частки спірного житлового будинку. Не оформленою залишається ще 1/2 частка даного житлового будинку.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Великогаївської сільської ради народних депутатів від 01 грудня 1987 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку в с. Великі Гаї на власному огороді в межу з ОСОБА_6 .

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 був побудований спадкодавцем в період перебування ним у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 .

Вирішуючи спори між подружжям щодо майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність», які діяли на час набуття майна подружжям, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

При цьому, статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є, їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги законів, досліджені у судовому засіданні письмові докази, беручи до уваги те, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина лише на частку в спірному житловому будинку розміром 1/2, яку сторони по справі належним чином оформили та є власниками, кожен по 1/6 частки спірного житлового будинку, а інша частка розміром 1/2 належить позивачу як члену подружжя на праві спільної сумісної власності, однак у позивача існують перешкоди в оформленні права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, враховуючи визнання відповідачами позову, суд дійшов висновку, що права позивача як власника спірного житлового будинку підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частки житлового будинку під літерою «А», з тамбуром під літерою «а», з господарською будівлею під літерою «В», загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 316, 319, 328 Цивільного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку під літерою «А», з тамбуром під літерою «а», з господарською будівлею під літерою «В», загальною площею 54,3 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

відповідачі:

1.ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

2.ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 02 лютого 2023 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко