Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2189/23 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 66 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 935/2189/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Янчук В.В. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 61/100 та 39/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу та в порядку спадкування відповідно. На момент отримання свідоцтва про право на спадщину (30.12.2021) у вищезазначеному житловому будинку був зареєстрований і станом на сьогодні зареєстрований його двоюрідний брат - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до акту обстеження по факту не проживання особи на території Коростишівської ОТГ № 353 від 13.06.2023, який складений депутатом Коростишівської міської ради Русецьким С. та підписаний двома свідками встановлено, що відповідач за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з вересня 2016 року і по даний час. На теперішній час відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач також вказав, що він неодноразово викликав поліцію для фіксування факту недопуску його до житла у зв`язку із зміною замка на вхідних дверях та розміщення на хвіртках металевих ланцюгів із замками. Зазначив, що комунальні платежі сплачуються тільки ним, а відповідач використовує житловий будинок не за призначенням, розмістивши офіс ПП «Вектор», згоди на що та отримання поштової кореспонденції він не давав.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад сім років не проживає за місцем реєстрації - в АДРЕСА_1 , не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, створює йому (позивачу) як власнику житла перешкоди у користуванні будинком, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що він постійно проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 , разом зі своєю сім`єю. ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку, проте фактично не проживає із 2016 року. ОСОБА_2 постійно проживає на даний час за адресою: АДРЕСА_2 , але суд першої інстанції цей факт до уваги не взяв. Також вказує, що ОСОБА_2 стверджує, що проживає в частині будинку, яка умовно переділена, зі своєю матір`ю, так як іншого житла не має, але згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта у громадянина ОСОБА_2 є приміщення загальною площею 371,0 м2 за адресою- АДРЕСА_3 . Вказане приміщення він може продати та придбати собі нове житлове приміщення. Ці факти теж не були враховані при прийнятті рішення.

Наголошує, що в будинку мати відповідача - ОСОБА_3 , ні її родина не проживає. Про факт непроживання свідчить акт депутата і квитанції про сплату за електроенергію надані самим відповідачем лише за період (деякі місяці) 2023 року вже після дати подання цієї позовної заяви до суду. А за період з 2016 року по 2023 рік квитанції про сплату комунальних послуг відсутні.

Крім того вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що бували випадки, коли ОСОБА_2 не пускав його до власного будинку, на що він змушений був викликати працівників поліції. На даний час відкрите судове впровадження про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення (справа №935/3767/23 ), відповідач - ОСОБА_3 .

До того ж, ОСОБА_2 самовільно зареєстрував у вказаному будинку приватне підприємство «Вектор» в зв`язку з чим скаржнику постійно надходять різні листи, документи, тощо з різних органів, що також створює для нього перешкоди в користуванні житловим приміщенням, але суд першої інстанції цю обставину також до уваги не взяв. Водночас, ПП «Вектор» має приміщення згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно площею 93,0 кв.м за адресою- АДРЕСА_4 ( договір купівлі - продажу №5569 від 20.12.2001), де ОСОБА_2 є керівник, ОСОБА_3 - 100 % єдиний засновник. Дане приміщення також можна продати та забезпечити ОСОБА_2 іншим житловим приміщенням.

Наголошує, що розподіл спірного будинку не можливий і продавати свою частку ОСОБА_3 за розумну ціну не бажає, а бажає продати свою частку в розмірі 11,5% у 5 разів вище її оціночної вартості згідно судової експертизи. А тому вище вказані обставини створюють для скаржника перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

У письмових запереченнях щодо доводів апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Рябчун О.Д. вказала, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності матері відповідача - ОСОБА_3 в розмірі 39/200 частин житлового будинку та ОСОБА_1 в розмірі 39/200 та 61/100 частин цього ж будинку.

В підтвердження фактичного проживання відповідача у спірному будинку на законних підставах до суду надано копію будинкової книги, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 13.09.2016 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 . Його фактичне проживання за вказаною адресою підтверджено актом №1208 від 10.08.2023 депутата ОСОБА_4 Коростишівської. міської ради VIII скликання, довідкою Коростишівської міської ради від 13.12.2023 №03-32/1183, показаннями третьої особи ОСОБА_3 .

Згоду на проживання відповідача у спірному будинку надавала його мати - ОСОБА_3 та попередні співвласники інших частин житлового будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Оскільки на дату реєстрації за місцем проживання відповідача 13.09.2016 позивач не був співвласником спірного житлового будинку, а тому будь-якої його згоди на проживання відповідача, останній отримувати не повинен був.

Крім цього вказує, що судом першої інстанції досліджено копію технічного паспорта на спірний житловий будинок, де в експлікації приміщень будинку його поділено на приміщення № НОМЕР_1 , що перебуває у користуванні ОСОБА_3 , та на приміщення № НОМЕР_2 , що перебуває у фактичному користуванні позивача. Також, в судовому засіданні третьої особою ОСОБА_3 надавалися пояснення, що будинок має два окремих входи і двоє воріт для заїзду на територію домоволодіння, що надає безперешкодний доступ до будинку кожному із співвласників.

Відповідач проживає разом зі своєю дочкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме на частці житлового будинку, яка перебуває у володінні ОСОБА_3 , що становить 39/200. В будинку знаходяться речі відповідача та його дочки, речі матері відповідача, яка є співвласницею нерухомого майна. Твердження позивача, що відповідач не проживає у спірному будинку є безпідставними.

Виходячи із наведеного, представник відповідача просила апеляційну скаргу залишити без задволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Петрушина Л.А. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат Рябчун О.Д. проти доводів апеляційної скарги заперечила з підстав, викладених у письмовому запереченні, направленому до суду апеляційної інстанції.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 166-168).

ОСОБА_1 належить 61/100 частка. будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2021 та 39/200 часток у вказаному будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2021, зареєстрованого в реєстрі за №2442 (а.с. 8-13) .

ОСОБА_3 належить 39/200 ід.ч. будинку АДРЕСА_1 житловою площею 77, 20 кв.м на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого, Коростишівською державною нотаріальною конторою від 18.02.1994 за реєстром №2-306 (а.с. 88-90).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами.

Із копії будинкової книги за адресою по АДРЕСА_1 , у вказаному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , з 13.09.2016, ОСОБА_1 з 30.03.2001 (а.с. 15). Вказана інформація також підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 та витягом із реєстра територіальної громади на імя ОСОБА_1 (а.с. 7, 30).

Відповідно до копії довідки Коростишівської міської ради від 13.06.2023 №03-32/364 за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є двоюрідним братом ОСОБА_1 , зареєстрований, але не проживає з вересня 2016 року (а.с. 16).

З Акта №853 від 13.06.2023 обстеження по факту не проживання особи на території Коростишівської об`єднаної територіальної громади, який складено депутатом ОСОБА_8 вбачається, що зі слів заявника та свідків, за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований, але не проживає з вересня 2016 року і по даний час ОСОБА_2 , двоюрідний брат ОСОБА_1 (а.с. 16 зворот).

Аналогічні відомості зазначені в Акті №1205 від 10.06.2024. Крім того зазначено, що за вказаною адресою не проживає і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (донька відповідача (а.с. 199).

Відповідно до Акта №1208 від 10.08.2023, складеного депутатом Коростишівської міської ради VІІІ скликання ОСОБА_4 , у будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані особи зареєстровані та проживають у частині будинку, співвласником якого є ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_7 .. У будинку знаходяться їх особисті речі та речі повсякденного побуту. Зі слів свідка ОСОБА_2 та його донька бувають вдома у пізню годинку та на вихідних, а ОСОБА_3 кожен день. Крім того зазначено, що інший співвласник будинку ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає, але фактично проживає зі своєю родиною за адресою АДРЕСА_5 . За місцем реєстрації з`являється кілька разів у тиждень (а.с. 55).

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власностті на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженя об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що на праві власності ОСОБА_2 належать нежитлові приміщення в будівлі цеху по АДРЕСА_3 (а.с. 97).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказав, що згоду на вселення та реєстрацію ОСОБА_2 він не надавав, останній не проживає у будинку із 2016 року, проте створює перешкоди у користуванні належним йому майном.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеним суду належними та допустимии доказами, відповідно до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 391 та статей глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК України, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказав, що є співвласником житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співласником вказаного будинку є ОСОБА_2 (мати відповідача). При цьому зазначив, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у будинку з 2016 року, на підтвердження чого надав копії Актів №853 від 13.06.2023 та №1205 від 10.06.2024.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказав, що він вселився у спірне житло як член сім`ї своєї матері з її дозволу як до співвласника спірного домоволодіння та проживає до теперішнього часу разом із своєю дочкою.

Судом першої інстанстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , яка є власником 39/200 часток у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зареєстрований у спірному будинку з 2016 року як член сім`ї співвласника будинку ОСОБА_3 . На час реєстрації ОСОБА_2 у будинку співвласниками вказаного будинку були його матір ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

При здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , згоду на його реєстрацію та проживання у 2016 році надали також інші співвласники частин житлового будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що не спростовується матеріалами справи.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 вселився у спірний будинок та проживав у ньому на законних підставах з 2016 року, що не спростовано стороною позивача.

Сторонами не заперечується, що спірний житловий будинок не поділений в натурі, що підтверджується зокрема, копією висновку експерта №01-11-22 за результатами проведення судових будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз від 09.03.2023 (а.с. 64-66).

Заперечуючи щодо позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що фактично проживає в частині будинку, яка належить його матері, що і підтвердила допитана у судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 . В свою чергу ОСОБА_1 не надав належних доказів в розумінні положень ст.79-81 ЦПК України на спростування вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 фактично проживає за іншою адресою не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач не сплачує за надані комунальні послуги.

Проте, в матеріалах справи містяться копії квитанцій про сплату співвласником житла ОСОБА_3 послуг за газ та світло, син якої з її дозволу проживає у будинку.

Таким чином колегією суддів встановилено, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, проте є членом сім`ї іншого співвласника будинку ОСОБА_3 , зареєструвався у будинку з її згоди та в установленому законом порядку, проживає в її частині будинку, що нею і підтверджується, а позивачем факт непроживання відповідача достовірно не спростовано (оскільки в матеріалах справи містяться суперечливі за змістом акти депутатів Коростишівської міської ради, які суд оцінює критично).

В матеріалах справи відсутні докази належного на праві власності будь-якого житла ОСОБА_2 . Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо можливості відповідача забезпечити себе житлом за рахунок продажу іншого нерухомохо майна не заслуговують на увагу з огляду на предмет спору.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що єдиним житлом для ОСОБА_2 є спірний житловий будинок, у якому він зареєстрований та у частці будинку, якою користується співвласник ОСОБА_3 знаходяться його речі. У цей будинок він вселився зі згоди співвласника, як член її сім`ї, про що підтвердила співвласник ОСОБА_3 . Відповідач зберігає інтерес до спірного будинку, як єдиного житла, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому судом враховується, що ОСОБА_1 ініціював судовий розгляд, предметом якого є позовні вимоги до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення (справа № 935/3767/23), що підтверджується відомостями із єдиного державного реєстру судових рішень, вхід до якого здійснено з повним доступом судді. Відтак, наявність/відсутність перешкод у користуванні майном співвласників, яке не виділено в натурі, є предметом дослідження саме тієї справи, а не предметом дослідження спору про визнання особи такою, що втратила право корристування житлом, яка вселилася в нього на законних підставах. З цих же підстав колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги щодо порушення права скаржника на недоторканність житла, що зумовлене реєстрацією ПП «Вектор» за адресою спірного домоволодіння.

З огляду на наявність вказаного спору, є доведеною та обставина, що відповідачем використовується спірне домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не давав згоди на реєстрацію ОСОБА_2 у спільному житлі колегія суддів відхиляє з огляду на те, що на момент реєстрації ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не набув права власності на частку у спільному майні, а тому надання відповідного дозволу/згоди не входило до його правомочнестей як співвласника житла. При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що попередні співвласники оспорювали факт реєстрації ОСОБА_2 у належному їм на праві спільної часткової власності будинку члена сім`ї одного із співвласників.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.11.2024.

Головуючий Судді