Справа № 638/9861/24
Провадження № 2/638/4500/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова в складі головуючої судді Штих Т.В за участі секретаря Зайченко Р.О., розглянувши у підготовчому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення в порядку розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до Дзержинського районного суду міста Харкова.

В додатках до вказаного позову значилась заява про забезпечення позову. Станом на подачу позовної заяви заява про забезпечення позову не була окремо зареєстрована, так як значилась додатком до позовної заяви.

У судовому засідання представник позивача звернувся до суду з вказаною заявою та просив її задовольнити.

В заяві про забезпечення позову представник позивачки просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження 54/100 частини комунальної квартири АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті.

Відповідачка просила відмовити у задоволенні вказаної заяви та зазначила, що вона не єдина є власницею вказаної квартири, крім того у випадку задоволенні вказаної заяви и арешту вказаної квартири, вона буде позбавлена можливості отримати державну допомогу на відновлення вказаної квартири, яка постраждала від вибухів.

Представник відповідачки розділила думку відповідачки, просила відмовити у задоволенні вказаної заяви.

Вивчивши заяву, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що Відповідно до ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову .

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Суд також зазначає, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З наданих до заяви інформацій, сформованих станом на 10.04.2024 року не вбачається можливим з`ясувати хто є власником майна, зазначеного у заяві про забезпечення позову.

З копії свідоцтва про право власності на житло вбачається, що власниками 54/100 частини комунальної квартири за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Суд звертає увагу, що назва вулиць в заяві про забезпечення позову та свідоцтві про право власності на житло відрізняється. Плутанина з адресами та власниками квартир не дає можливість суду визначитися з обсягом позовних вимог та необхідним обсягом забезпечення позовних вимог. Окремо суд зазначає про релевантність інформацій у наданих представником позивача довідок, допускаючи сумніви у повноті та актуальності інформації, яка міститься в них щодо вказаних об`єктів нерухомості.

Суд, враховуючи та аналізуючи вищезазначені норми законодавства, підзаконних актів, роз`яснень та діючої судової практики, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню. Натомість роз`яснює представникові позивача, що за умови уточнення вимог заяви про забезпечення позовних вимог сторона позивача не позбавлена права повторного звернення з заявою про забезпечення позову.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 149- 153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву представника позивача адвоката Терпелюк Є. про забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі до Дзержинського районного суду м. Харкова протягом 15 днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Т.В. ШТИХ