Дата документу 10.01.2024 Справа № 334/7319/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7319/21 Головуючий у 1 інстанції: Коломаренко К.А.
Провадження № 22-ц/807/116/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Бєлки В.Ю., Гончар М.С.

за участі секретаря: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що у жовтні 2018 року ОСОБА_2 передала в борг ОСОБА_1 15 000,00 доларів США, про що свідчить письмова розписка, надана власноручно боржником, де остання зобов`язалася повернути борг у строк до березня 2021 року. Також ОСОБА_1 взяла в борг у позивача ще 12 000,00 доларів США та 7 550,00 доларів США, які зобов`язалась повернути у строк до 20 грудня 2019 року. Станом на день подання позовної заяви борг відповідач позивачеві не повернула, на звернення як усні, так і письмові щодо повернення суми заборгованості відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору у досудовому порядку. Тому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основну суму боргу в розмірі 34 550,00 доларів США та три проценти річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 641,00 долар США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2023 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

суму боргу в розмірі 15 000 доларів США за розпискою від 28.10.2018р. та 3 % річних в розмірі 428,30 доларів США.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати зі спла-

ти судового збору в сумі 5 281,57 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 123,43 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині, якою задоволено позовні вимоги, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка на 15000 доларів США від жовтня місяця 2018 року не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки у цій розписці, яка визнана судом першої інстанції як належний доказ, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів відповідачу від позивача в якості позики із зобов`язанням відповідача щодо їх повернення. Тобто у вказаній розписці відсутня інформація про істотні умови договору, зокрема, про суму позики, дату її отримання, адже стоять дати «20.11.2018», потім «28.11.2018 року», строк та умови повернення коштів, адже стоїть дата «20.11.2018», а потім зазначається кожен місяць 2020 року. Також апелянт зауважує, що розписка складена різними почерками, а такі цифри, як в абзаці першому у дужках (20.11.2018) та одиниці у кожному місяці перед цифрами 250 взагалі вписані після написання основного тексту.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що розписка не підтверджує факту отримання саме грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, і саме доларів США, адже таке визначення у розписці як «1250 дол. чи дом» не вказує взагалі на будь-які гроші.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Сандак І.А. заперечувала проти апеляційної скарги, вказуючи, що відповідачка та її представник від самого початку зазначали, що ніяких розписок не складали, ніяких коштів не отримували, але потім позиція апелянтів змінилася після проведеної у справі почеркознавчої експертизи. Апелянт почав посилатися на надумані недоліки у наявних у справі розписках. Проте відповідачем доказів на спростування складання розписок та отримання коштів у позику від позивачки до суду не було надано. Тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому, позивачем рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено, не оскаржено.

Отже, рішення суду оскаржене відповідачем в частині, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , та саме в цій частині є предметом перегляду апеляційним судом.

В судове засідання апеляційного суду 10 січня 2024 року з`явились адвокати як представники сторін у справі, кожен з яких підтримав свою позицію.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Адоєвцева С.Є. як представника відповідача ОСОБА_1 , яким підтримано апеляційну скаргу, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Сандак І.А., яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки, складеної 28 жовтня 2018

року, ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 26.03.1996) зобов`язалась повернути ОСОБА_2 у визначені строки: квітень 2020 - 1250 доларів; травень 2020 - 1250 доларів; червень 2020 - 1250 доларів; липень 2020 - 1250 доларів; серпень 2020 - 1250 доларів; вересень 2020 - 1250 доларів; жовтень 2020 - 1250 доларів; листопад 2020 - 1250 доларів; грудень 2020 - 1250 доларів; січень 2021 - 1250 доларів; лютий 2021 - 1250 доларів; березень 2021 - 1250 доларів. В розписці також вказана дата отримання коштів - 28 жовтня 2018 року (а.с. 6 - завірена копія, а.с. 131 - оригінал).

Позивачем також надані розписки про отримання в борг 12 000 доларів з зобов`язанням повернути кошти в строк до 20.12.2019 та про зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 7 550 доларів в строк до 20.12.2019, складені на копії паспорта відповідача (а.с. 5, 7 - копії, а.с. 132 - оригінал).

З урахуванням заперечень відповідача щодо написання вказаних розписок нею судом у справі за клопотанням представника позивача - адвоката Сандак І.А. була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої постановлені наступні питання: чи виконаний рукописний текст та підпис під ним на розписці від 28.10.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі 15 000 доларів США, ОСОБА_1 ; чи виконаний рукописний текст та підпис під ним у розписці на копії паспорта ОСОБА_1 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі 12 000 доларів США та 7550 доларів США, ОСОБА_1 ( а.с. 127-128).

З урахуванням того, що редакція поставлених судом питань не відповідала Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України від 08.10.1998 № 53/5, керуючись пунктом 4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, експерт виклав питання у належній редакції, сформувавши три питання для дослідженні.

Згідно з висновком експерта № 2498-2499 від 19.04.2023 (а.с. 188-198 том 1) за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Полтавським відділенням Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»:

І. По першому питанню: Рукописний текст (рукописні записи):

1)починається словами « ОСОБА_3 …» і закінчується словами «… паспорт»;

2)починається словами «в сроки:…» і закінчується словами «…морального ущерба»;

3)« ОСОБА_4 »;

4)«Сума взята 28 октября 2018 г.»;

5)« ОСОБА_4 »,

у розписці від 28.10.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі 15000,00 доларів США, - виконані ОСОБА_1 .

Рукописний запис:

1)Починається «НОМЕР_2» і закінчується «…Днепропетровской области», у розписці від 28.10.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі 15000,00 доларів США, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою».

ІІ. По другому питанню.

Рукописний текст (рукописні записи) розписок на копії паспорта ОСОБА_1 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі 12000,00 доларів США та 7550,00 доларів США, - виконані ОСОБА_1 .

ІІІ. По третьому питанню.

Підписи від імені ОСОБА_1 , перед рукописними записами « ОСОБА_4 » у розписці від 28.10.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі 15000,00 доларів США, - виконані ОСОБА_1 .

Встановивши вказані обставини з урахування висновку почеркознавчої експертизи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме, про стягнення боргу за розпискою від 28.10.2018р., яка належно оформлена та написана і підписана ОСОБА_1 як позичальником. Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення коштів за іншими розписками, суд виходив із того, що в розписках, складених ОСОБА_1 на суми 12 000,00 та 7 550 доларів США, відсутня інформація про дату та місце їх складання, про особу позикодавця, а також відсутній підпис відповідача.

Позивач рішення суду не оскаржила в частині відмови у стягнення грошових коштів за розписками на суму 12 000,00 та 7 550,00 доларів США, тому рішення переглядається в межах апеляційної скарги лише в частині, якою задоволено позовні вимоги.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що розписку від 28.10.2018р. теж не можна визнати таким доказом, яким підтверджується отримання нею позики в сумі 15 000 доларів США, оскільки у цій розписці відсутня фіксація факту передачі грошових коштів відповідачу від позивача в якості позики із зобов`язанням відповідача щодо їх повернення. Тобто у вказаній розписці відсутня інформація про істотні умови договору, зокрема, про суму позики, дату її отримання, адже стоять дати «20.11.2018», потім «28.11.2018 року», строк та умови повернення коштів, адже стоїть дата «20.11.2018», а потім зазначається кожен місяць 2020 року. Також апелянт зауважує, що розписка складена різними почерками, а такі цифри, як в абзаці першому у дужках (20.11.2018) та одиниці у кожному місяці перед цифрами 250 взагалі вписані після написання основного тексту. Крім того, на думку апелянта, в цій розписці записи «1250 дол. чи дом» не вказують взагалі на будь-які гроші.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія визнає їх неспроможними та погоджується з висновками суду першої інстанції в цілому, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам та базуються на правильно застосованих судом нормах матеріального права.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції навів розширений та ґрунтовний аналіз законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, та врахував правові позиції Верховного Суду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позико-

давець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,

визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві та-

ку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої

ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, ви-

значених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його

умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому пози-

кодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті

1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії - до повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, та підтриманий подальшою судовою практикою.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦКУ встановлено, що за договором позики позичальник зо-

бов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отриман-

ня коштів.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тож, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Між тим, апелянт ОСОБА_1 не погодилася із тим, що судом була взята як доказ розписка від 28.10.2018р., яка, на думку ОСОБА_1 , не містить істотних умов договору позики.

Але колегія, дослідивши зміст цієї розписки та її відповідність чинному законодавству, вважає, що вона містить всі необхідні умови, притаманні договору позики:

По-перше, колегія наголошує, що висновком почеркознавчої експертизи встановлено, що саме ОСОБА_1 виконані рукописні записи у розписці від 28.10.2018, а під змістом розписки вчинено підпис саме ОСОБА_1 . Той факт, що паспортні дані ОСОБА_2 зазначені в ній іншою особою, не свідчить про її нікчемність чи недійсність в іншій частині, яка безпосередньо стосується правовідносин позики.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, розписка не може бути доказом отримання коштів, бо в ній не міститься істотних умов договору позики, а також відомостей щодо надання грошових коштів, зокрема, у доларах США.

Так, заперечуючи проти того, що розпискою узгоджується саме позика, ОСОБА_1 мала пояснити юридичну природу написаного нею власноручно документу під назвою «розписка», тобто які правовідносини між нею та ОСОБА_2 зафіксовано цією розпискою. Проте, заперечуючи, що це є позикою, остання не вказує, які правовідносини мали на увазі сторони, які кошти і на якій підставі вона мала повертати позивачу.

Натомість, колегія вважає, що зміст розписки є зрозумілим та нею зафіксовано всі основні умови про отримання грошових коштів в позику, на що вказують наступні фрази (рос.): «Я, ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_1 выданый Жовтневым РВ УМВС Украины в Запорожской области) обв`язуюсь вернуть ОСОБА_2 в сроки: апрель 2020 - 1250 дол; май 2020 - 1250 дол; июнь 2020 - 1250 дол; июль 2020 - 1250 дол; август 2020 - 1250 дол; сентябрь 2020 - 1250 дол; октябрь 2020 - 1250 дол; ноябрь 2020 - 1250 дол; декабрь 2020 - 1250 дол; январь2021 - 1250 дол; фехраль 2021 - 1250 дол; март 2021 - 1250 дол.» Під цим змістом розписки стоїть підпис, виконаний ОСОБА_1 . Останньою фразою розписки констатовано (рос.): «Сумма взята 28 октября 2018г.» Під цією фразою теж міститься підпис, виконаний самою ОСОБА_1 ( оригінал розписки - а.с. 131).

Таким чином, розписка містить наступні реквізити: дату отримання коштів, особу, яка має зобов`язання їх повернути - ОСОБА_1 , особу, якій мають бути повернуті кошти - ОСОБА_2 , порядок сплати шляхом ануїтетних платежів щомісячно, починаючи з квітня 2020р. по березень 2021 року в сумі по 1250 доларів, тобто визначено строки і суми повернення позики, загальний розмір якої становить 15 000 грн. Тобто істотні умови договору позики визначені у розписці, а написання та підписання цієї розписки саме ОСОБА_1 підтверджується висновком експертизи № 2498-2499 від 19.04.2023.

Крім того, у позикодавця до теперішнього часу перебуває оригінал розписки, що свідчить про те, що позика не була повернута, а відсутність відміток на розписці про здійснення платежів свідчить про те, що жодного платежу ОСОБА_1 на погашення позики не здійснила.

При цьому, колегія зазначає, що суд першої інстанції правильно визначив, що фрази у розписці «сумма взята» та «обязуюсь вернуть», чітко вказують на відносини пози-

ки.

Стосовно доводів ОСОБА_1 щодо того, що в розписці зазначена незрозуміла валюта «дом» чи «дол», колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, в разі надання у позику грошових коштів в іноземній валюті, в борговій розписці слід зазначити, в валюті якої держави надано позику.

Так, долар США є однією з найбільш популярних валют у світі, та Україна не є виключенням. Однак, як відомо, валюти з назвою «долар» є грошовою одиницею різних країн, та існують такі долари, як австралійський, багамський, барбадоський, гавайський, канадський, сінгапурський тощо. Як свідчить вже усталена судова практика, не зазначення в борговій розписці, в доларі якої саме країни надано позику, може вплинути на визначення розміру боргу, але не є підставою для відмови у задоволенні позову. Зрозуміло, що за звичаями ділового обороту в Україні, у випадку застосування долару в грошових зобов`язаннях, сторони мають на увазі саме долар США.

З урахуванням вказаного, колегія вважає, що висновки суду з приводу того, що валютою зобов`язання ОСОБА_1 є долари США, є правильними, оскільки позико-давець вказує на цю валюту, а відповідач, заперечуючи проти цього, навіть не зазначила, що взяла в боргу валюту іншої країни.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належними та допустимими доказами у справі підтверджено факт отримання відповідачкою грошових коштів в розмірі 15000 доларів США за розпискою, складеною 28.10.2018, які відповідач зобов`язалась повернути до кінця березня 2021 року, але цього обов`язку не виконала, не сплативши жодного платежу позикодавцю ОСОБА_2 .

З урахуванням вище зазначеного колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою, тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 січня 2024 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар