АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Чернівці

cправа № 715/1406/22

провадження 22-ц/822/436/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.,

суддів Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретаря Скулеба А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Раду Георгійович, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2024 року, головуючий у першій інстанції Цуренко В.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 у червні 2022 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя.

Зазначала, що шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований виконавчим комітетом Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 11 грудня 2003 року актовим записом №35, розірваний заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року.

ОСОБА_4 набуто право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , на підставі договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 довічного утримання від 28 серпня 2001 року.

Також ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №078510 01 листопада 2008 року на підставі рішенням 14 сесії 5 скликання Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 24 вересня 2007 року №48/14, за яким ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:002:0375.

За час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 збудовано житловий будинок літ.А 2006 року побудови загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, сарай літ.Б 2010 року побудови, гараж літ.В 2010 року побудови, колодязь №1 2008 року побудови, огорожу №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області «Про зміну поштової адреси житловому будинку господарським будівлям та спорудам ОСОБА_4 » від 27 лютого 2020 року №3/2-2020 змінено поштову адресу житлового будинку господарським будівлям та спорудам з АДРЕСА_2 .

На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204654832 від 18 березня 2020 року ОСОБА_4 припинено право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 на підставі акту Приватного підприємства «Експерт-Рієлт-Сервіс» про знесення об`єкта нерухомого майна від 06 березня 2020 року.

Також відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 березня 2020 року №2 березня 2020 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м., житловою площею 101,5 кв.м. на підставі рішення Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №3/2-2020 від 27 лютого 2020 року, технічного паспорта, виданого 08 січня 2020 року Приватним підприємством «Експерт-Рієлт-Сервіс», декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЧВ37, виданої 14 лютого 2020 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області.

ОСОБА_4 не визнається право власності ОСОБА_3 на майно.

Вважає, що хоча земельна ділянка набута ОСОБА_4 в порядку приватизації, до другого з подружжя також переходить право власності на земельну ділянку у зв`язку з знаходженням на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , який є спільною власністю подружжя.

Просила визнати об`єктами права спільної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 , та визнати, що частки в майні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є рівними по частки кожного.

Поділити в натурі житловий будинок садибного типу з надвірними та господарсько-побутовими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 , виділивши та визнавши право власності за ОСОБА_3 на наступні приміщення в житловому будинку літ.А: підвал ІІ площею 17,7 кв.м; на другому поверсі: коридор 1-8 площею 21,3 кв.м, душову 1-9 площею 4,9 кв.м, кухню 1-10 площею 10,6 кв.м, кімнату 1-11 площею 19,4 кв.м, кімнату 1-12 площею 20,4 кв.м, кімнату 1-13 площею 14,9 кв.м загальна площа 91,5 кв.м, житлова площа 54,7 кв.м;

за ОСОБА_4 на наступні приміщення в житловому будинку літ.А: підвал ІІІ площею 14,8 кв.м; на першому поверсі: коридор 1-1 площею 9,2 кв.м, кімнату 1-2 площею 19,9 кв.м, кімнату 1-3 площею 15,0 кв.м, кімнату 1-4 площею 11,9 кв.м, ванну 1-5 площею 7,8 кв.м, комору 1-6 площею 6,6 кв.м, кухню 1-7 площею 18,2 кв.м загальна площа 88,6 кв.м, житлова площа 46,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частку на наступні господарські будівлі та споруди: сарай літ.Б 2010 року побудови, гараж літ.В 2010 року побудови, колодязь №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 у жовтні 2023 року уточнила позовні вимоги, просила визнати об`єктами права спільної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя в натурі, за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1 виділити ОСОБА_3 (як І співвласнику) у власність у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , приміщення: вхід в підвал І площею 9,4 кв.м вартістю 66550 грн, підвал ІІ площею 17,7 кв.м вартістю 125310 грн, підвал ІІІ площею 14,8 кв.м вартістю 104779 крн, 1-1 коридор площею 9,2 кв.м вартістю 76684 грн, 1-2 кімнату площею 19,9 кв.м вартістю 184302 грн, 1-3 кімнату площею 15,0 кв.м вартістю 138921 грн, 1-5 ванну площею 7,8 кв.м вартістю 65015 грн, 1-6 комору площею 6,6 кв.м вартістю 55014 грн, 1-7 кухню площею 18,2 кв.м вартістю 151702 грн.

В порядку поділу майна подружжя в натурі, за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1 виділити ОСОБА_4 (як ІІ співвласнику) у власність у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , приміщення: 1-4 кімнату площею 11,9 кв.м вартістю 110211 грн, 1-8 коридор площею 21,3 вартістю 206280 грн, 1-9 душову площею 4,9 кв.м вартістю 47454 грн, 1-10 кухню площею 10,6 кв.м вартістю 102656 грн, 1-11 кімнату площею 19,4 кв.м вартістю 187878 грн, 1-12 кімнату площею 20,4 кв.м вартістю 197564 грн, 1-13 кімнату площею 14,9 кв.м вартістю 144298 грн.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 господарські будівлі і споруди: сарай літ.Б вартістю 34056 грн, колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 35386 грн в рахунок компенсації різниці вартості часток у будинковолодінні, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1, а саме земельну ділянку, яка в умовних позначеннях показана (жовтим кольором) за № НОМЕР_1 площею 0,1153 га.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1, а саме земельні ділянки, які в умовних позначеннях показані (зеленим кольором) за №2 площею 0,0130 га і №3 площею 0,1024 га.

Право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 , припинити.

ОСОБА_3 у лютому 2024 року звернулася до суду з заявою про відмову від позовних вимог визнання об`єктами права спільної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 ;

визнання за ОСОБА_3 права власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

визнання за ОСОБА_4 права власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Виклала позовні вимоги в наступній редакції.

В порядку поділу майна подружжя в натурі, за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1 виділити ОСОБА_3 (як І співвласнику) у власність у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , приміщення: вхід в підвал І площею 9,4 кв.м вартістю 66550 грн, підвал ІІ площею 17,7 кв.м вартістю 125310 грн, підвал ІІІ площею 14,8 кв.м вартістю 104779 крн, 1-1 коридор площею 9,2 кв.м вартістю 76684 грн, 1-2 кімнату площею 19,9 кв.м вартістю 184302 грн, 1-3 кімнату площею 15,0 кв.м вартістю 138921 грн, 1-5 ванну площею 7,8 кв.м вартістю 65015 грн, 1-6 комору площею 6,6 кв.м вартістю 55014 грн, 1-7 кухню площею 18,2 кв.м вартістю 151702 грн.

В порядку поділу майна подружжя в натурі, за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1 виділити ОСОБА_4 (як ІІ співвласнику) у власність у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , приміщення: 1-4 кімнату площею 11,9 кв.м вартістю 110211 грн, 1-8 коридор площею 21,3 вартістю 206280 грн, 1-9 душову площею 4,9 кв.м вартістю 47454 грн, 1-10 кухню площею 10,6 кв.м вартістю 102656 грн, 1-11 кімнату площею 19,4 кв.м вартістю 187878 грн, 1-12 кімнату площею 20,4 кв.м вартістю 197564 грн, 1-13 кімнату площею 14,9 кв.м вартістю 144298 грн.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 господарські будівлі і споруди: сарай літ.Б вартістю 34056 грн, колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 35386 грн в рахунок компенсації різниці вартості часток у будинковолодінні, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1, а саме земельну ділянку, яка в умовних позначеннях показана (жовтим кольором) за № НОМЕР_1 площею 0,1153 га, що складає 46,12% від загальної площі.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1, а саме земельні ділянки, які в умовних позначеннях показані (зеленим кольором) за №2 площею 0,0130 га і №3 площею 0,1024 га, що становить 46,16% від загальної площі.

Право спільної сумісної власності на житловий будинок літ.А 2006 року побудови по АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд припинити.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2024 року прийнято відмову ОСОБА_3 від частини позовних вимог визнання об`єктами права спільної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 ;

визнання за ОСОБА_3 права власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

визнання за ОСОБА_4 права власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Провадження відносно зазначених позовних вимог у справі закрито.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В порядку поділу майна подружжя в натурі за варіантом №1 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 вересня 2023 року №179 виділено ОСОБА_3 (як І співвласнику) у власність 49/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення: вхід в підвал І площею 9,4 кв.м вартістю 66550 грн, підвал ІІ площею 17,7 кв.м вартістю 125310 грн, підвал ІІІ площею 14,8 кв.м вартістю 104779 крн, 1-1 коридор площею 9,2 кв.м вартістю 76684 грн, 1-2 кімната площею 19,9 кв.м вартістю 184302 грн, 1-3 кімната площею 15,0 кв.м вартістю 138921 грн, 1-5 ванна площею 7,8 кв.м вартістю 65015 грн, 1-6 комора площею 6,6 кв.м вартістю 55014 грн, 1-7 кухню площею 18,2 кв.м вартістю 151702 грн.

В порядку поділу майна подружжя в натурі, за варіантом №1 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 вересня 2023 року №179 виділено ОСОБА_4 (як ІІ співвласнику) у власність у 51/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення: 1-4 кімната площею 11,9 кв.м вартістю 110211 грн, 1-8 коридор площею 21,3 вартістю 206280 грн, 1-9 душова площею 4,9 кв.м вартістю 47454 грн, 1-10 кухня площею 10,6 кв.м вартістю 102656 грн, 1-11 кімната площею 19,4 кв.м вартістю 187878 грн, 1-12 кімната площею 20,4 кв.м вартістю 197564 грн, 1-13 кімната площею 14,9 кв.м вартістю 144298 грн.

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 господарські будівлі і споруди: сарай літ.Б вартістю 34056 грн, колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн. та частку земельної ділянки під ними.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 35386 грн в рахунок компенсації різниці вартості часток у будинковолодінні, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1, а саме земельну ділянку, яка в умовних позначеннях показана (жовтим кольором) за № НОМЕР_1 площею 0,1153 га, що складає 4612/10000 від загальної площі.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за запропонованим судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою від 21 вересня 2023 року №179 варіантом №1, а саме земельні ділянки, які в умовних позначеннях показані (зеленим кольором) за №2 площею 0,0130 га і №3 площею 0,1024 га, що становить 4616/10000 від загальної площі.

Право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 , припинено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2024 року заяву ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 40000 грн, витрати за проведення земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи в сумі 10120 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Р.Г., в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , є безпідставними, оскільки будівництво здійснено самостійно ОСОБА_4 .

Вказує, що шлюбні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 припинилися у 2016 році, що підтверджується погосподарською книгою по спірному господарству, за якою ОСОБА_3 30 травня 2016 року виїхала до США. Такі обставини встановлені заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Будівництво будинку було розпочате у 2016 році і саме для цього сторони виїхали до США. Після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства ОСОБА_4 самостійно здійснив будівництво будинку, яке завершив у 2020 році, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації ЧВ 37, виданої 14 лютого 2020 року, не притягненням ОСОБА_4 до відповідальності за експлуатацію будинку, не зданого в експлуатацію.

Посилається на те, що ОСОБА_3 не надано доказів початку та завершення будівництва будинку, надання грошових коштів для здійснення будівництва. Технічний паспорт не є документом, який засвідчує час початку або закінчення будівництва. Покази свідків, що будівництво розпочалося після укладення шлюбу , завершилося до 2010 року є неточними.

Вказує, що відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯД №078510 земельна ділянка передана у власність ОСОБА_4 рішенням 14 сесії 5 скликання Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 24 вересня 2007 року №48/14.

Висуваючи вимогу про визнання права власності на частину земельної ділянки на підставі статті 120 ЗК України, ОСОБА_3 повинна компенсувати вартість відповідної частини земельної ділянки.

Вважає, що положення статті 120 ЗК України не передбачають переходу права власності на земельну ділянку до особи, кА набуває права власності на розміщений на ній житловий будинок на підставі рішення суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Р.Г., залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

ОСОБА_4 додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2024 року не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Р.Г., підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_3 на поділ спільного майна подружжя житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , визнання права власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про встановлення здійснення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час шлюбу за спільні кошти будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови, що знаходяться по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Водночас суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_4 не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Також суд першої інстанції вважав, що надані ОСОБА_4 окремі квитанції на оплату певних послуг не підтверджують достовірно самостійного будівництва будинку.

Судом першої інстанції відхилено доводи ОСОБА_4 , що будівництво спірного будинку розпочалося у 2016 році після припинення сторонами спільного проживання, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами, показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

При визначені варіанту розподілу суд першої інстанції виходив з можливості поділити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , без втручання у несучі конструкції будинку, пропорційно часткам сторін із створенням окремих квартир, відсутності доказів неможливості спільного володіння та користування майном, виділу відповідної земельної ділянки, що другий варіант розподілу згідно висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 вересня 2023 року №179 більш складний для реалізації.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає в частині.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований виконавчим комітетом Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 11 грудня 2003 року актовим записом №35, розірваний заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року.

З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що за змістом заочного рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року у справі №715/40/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу дата припинення шлюбних відносин зазначена в мотивувальній частині рішення суду як відтворення тексту позовної заяви ОСОБА_4 , цій обставині не надано жодного правового висновку.

ОСОБА_4 набуто право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , на підставі договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 довічного утримання від 28 серпня 2001 року.

ОСОБА_4 01 листопада 2008 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №078510 на підставі рішенням 14 сесії 5 скликання Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 24 вересня 2007 року №48/14, за яким ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:002:0375.

На підставі технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого Приватним підприємством «Експерт-Рієлт-Сервіс» 08 січня 2020 року за замовленням ОСОБА_4 , складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови.

Рішенням Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області «Про зміну поштової адреси житловому будинку господарським будівлям та спорудам ОСОБА_4 » від 27 лютого 2020 року №3/2-2020 змінено поштову адресу житлового будинку господарським будівлям та спорудам з АДРЕСА_2 .

На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204654832 від 18 березня 2020 року ОСОБА_4 припинено право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 на підставі акту Приватного підприємства «Експерт-Рієлт-Сервіс» про знесення об`єкта нерухомого майна від 06 березня 2020 року.

Також відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 березня 2020 року №2 березня 2020 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м., житловою площею 101,5 кв.м. на підставі рішення Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №3/2-2020 від 27 лютого 2020 року, технічного паспорта, виданого 08 січня 2020 року Приватним підприємством «Експерт-Рієлт-Сервіс», декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЧВ37, виданої 14 лютого 2020 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області.

Згідно приєднаної до матеріалів справи облікової картки об`єкта погосподарського обліку на будинок АДРЕСА_1 власник ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 вибули до США 30 травня 2016 року.

Водночас відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на будинок АДРЕСА_1 власник ОСОБА_4 прибув на територію ради заново з США 10 січня 2019 року.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179 експертом запропоновано варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 в частках по з відступом від ідеальних часток для створення окремих квартир з окремими входами-виходами.

За варіантом №1 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179 надано І співвласнику у власність 49/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення: вхід в підвал І площею 9,4 кв.м вартістю 66550 грн, підвал ІІ площею 17,7 кв.м вартістю 125310 грн, підвал ІІІ площею 14,8 кв.м вартістю 104779 грн, 1-1 коридор площею 9,2 кв.м вартістю 76684 грн, 1-2 кімната площею 19,9 кв.м вартістю 184302 грн, 1-3 кімната площею 15,0 кв.м вартістю 138921 грн, 1-5 ванна площею 7,8 кв.м вартістю 65015 грн, 1-6 комора площею 6,6 кв.м вартістю 55014 грн, 1-7 кухню площею 18,2 кв.м вартістю 151702 грн, сарай літ.Б вартістю 34056 грн, у спільному користуванні колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн.

Реальна частка І співвласника частки складає 1032225 грн, що на 35386 грн менше за ідеальну частку.

І співвласнику необхідно закласти проріз цеглою між приміщеннями 1-1 і 1-4 та між приміщеннями 1-4 і 1-3. В перегородці між приміщеннями 1-3 і 1-2 пробити дверний проріз та встановити двері.

ІІ співвласнику надано у власність у 51/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення: 1-4 кімната площею 11,9 кв.м вартістю 110211 грн, 1-8 коридор площею 21,3 вартістю 206280 грн, 1-9 душова площею 4,9 кв.м вартістю 47454 грн, 1-10 кухня площею 10,6 кв.м вартістю 102656 грн, 1-11 кімната площею 19,4 кв.м вартістю 187878 грн, 1-12 кімната площею 20,4 кв.м вартістю 197564 грн, 1-13 кімната площею 14,9 кв.м вартістю 144298 грн, гараж літ.В вартістю 76764 грн, у спільному користуванні колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн.

Реальна частка ІІ співвласника частки складає 1102997 грн, що на 35386 грн більше за ідеальну частку.

ІІ співвласнику необхідно в кімнаті 1-4 демонтувати вікно та встановити засклені двері для входу в приміщення, добудувати зовнішні сходи.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 (провадження № 61-16606 св 23) зазначено, що частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про здійснення ОСОБА_4 будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3 у травні 2016 року за рахунок особистих грошових коштів.

Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/6483/17 (провадження № 61-14432св19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21 зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21).

На підтвердження фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин з травня 2016 року ОСОБА_4 у апеляційній скарзі посилається на обставини, встановлені заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, яке на думку ОСОБА_4 є преюдиційними для справи, яка переглядається.

Законом України «Про доступ до судових рішень» регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та введення Єдиного державного реєстру судових рішень (стаття 1 цього Закону).

Згідно з частиною першою статті 6 Закону кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону).

З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що за змістом заочного рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року у справі №715/40/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу з матеріалів справи вбачається, що сторони з 2016 року припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства, причиною розірвання шлюбу стала відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).

Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є "правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)".

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від листопада 2022 року у справі № 140/6115/21.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

За змістом заочного рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2020 року у справі №715/40/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу дата припинення шлюбних відносин зазначена в мотивувальній частині рішення суду як відтворення тексту позовної заяви ОСОБА_4 , цій обставині не надано жодного правового висновку.

Обставини припинення шлюбних відносин ОСОБА_4 до ОСОБА_3 судом не досліджувалася, сторони в судове засідання не з`явилися, відповідні докази не надавалися, судом не оцінювалися.

А тому суд першої інстанції обгрунтовано встановив дату припинення шлюбних відносин ОСОБА_4 до ОСОБА_3 саме у справі, яка переглядається.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на підтвердження припинення шлюбних відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 погосподарською книгою по спірному господарству за 2016-2020 роки, за якою ОСОБА_3 30 травня 2016 року виїхала до США, є необгрунтованими.

Згідно приєднаної до матеріалів справи облікової картки об`єкта погосподарського обліку на будинок АДРЕСА_1 власник ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 вибули до США ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на будинок АДРЕСА_1 власник ОСОБА_4 прибув на територію ради заново з США 10 січня 2019 року.

Отже, вибуття подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з неповнолітніми дітьми до США 30 травня 2016 року із поверненням ОСОБА_4 із США 10 січня 2019 року не дають підстав для висновку про припинення спільного проживання подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з травня 2016 року.

У матеріалах справи відсутні докази окремого проживання подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з травня 2016 року по грудень 2018 року, тобто до повернення ОСОБА_4 із США.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 , на які є посилання в апеляційній скарзі, на здійснення будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 протягом з 2016 року по 2020 рік самостійно.

На підставі технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого Приватним підприємством «Експерт-Рієлт-Сервіс» 08 січня 2020 року за замовленням ОСОБА_4 , складається з житлового будинку літ.А 2006 року побудови, сараю літ.Б 2010 року побудови, гаража літ.В 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ.І 2010 року побудови.

Отже, відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого Приватним підприємством «Експерт-Рієлт-Сервіс» 08 січня 2020 року, саме ОСОБА_4 визначено 2006 рік побудови житлового будинку літ.А.

Наведене підтверджується показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , що у травні 2005 року подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розпочали будівництво будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_14 знаходились в Україні, а ОСОБА_4 був за кордоном на заробітках, у 2008 році святкували входини у новий будинок.

Свідок ОСОБА_15 повідомила, що будівництво почалося у 2005 році і закінчилося у 2008 році, відбулося новосілля.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_16 пояснили, що будинок був повністю готовий до поїздки ОСОБА_3 до США.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про здійснення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час шлюбу за спільні кошти будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру).

Згідно з пунктом 7 цієї постанови виділ може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він провадиться за наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст.152 ЖК).

За змістомст.152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» надано роз`яснення, за якими квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2022 року у справі № 372/3114/16-ц зазначив, що згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. При цьому ураховується технічна можливість переобладнання будинку в відокремлені частини із самостійним виходом (ізольовані квартири), які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Таким чином, виділ може мати місце виключно при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Близького за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179 експертом запропоновано варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 в частках по з відступом від ідеальних часток для створення окремих квартир з окремими входами-виходами.

За варіантом №1 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179 надано І співвласнику у власність 49/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення: вхід в підвал І площею 9,4 кв.м вартістю 66550 грн, підвал ІІ площею 17,7 кв.м вартістю 125310 грн, підвал ІІІ площею 14,8 кв.м вартістю 104779 грн, 1-1 коридор площею 9,2 кв.м вартістю 76684 грн, 1-2 кімната площею 19,9 кв.м вартістю 184302 грн, 1-3 кімната площею 15,0 кв.м вартістю 138921 грн, 1-5 ванна площею 7,8 кв.м вартістю 65015 грн, 1-6 комора площею 6,6 кв.м вартістю 55014 грн, 1-7 кухню площею 18,2 кв.м вартістю 151702 грн, сарай літ.Б вартістю 34056 грн, у спільному користуванні колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн.

Реальна частка І співвласника частки складає 1032225 грн, що на 35386 грн менше за ідеальну частку.

І співвласнику необхідно закласти проріз цеглою між приміщеннями 1-1 і 1-4 та між приміщеннями 1-4 і 1-3. В перегородці між приміщеннями 1-3 і 1-2 пробити дверний проріз та встановити двері.

ІІ співвласнику надано у власність у 51/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення: 1-4 кімната площею 11,9 кв.м вартістю 110211 грн, 1-8 коридор площею 21,3 вартістю 206280 грн, 1-9 душова площею 4,9 кв.м вартістю 47454 грн, 1-10 кухня площею 10,6 кв.м вартістю 102656 грн, 1-11 кімната площею 19,4 кв.м вартістю 187878 грн, 1-12 кімната площею 20,4 кв.м вартістю 197564 грн, 1-13 кімната площею 14,9 кв.м вартістю 144298 грн, гараж літ.В вартістю 76764 грн, у спільному користуванні колодязь №1 вартістю 9608 грн, огорожу №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ.І вартістю 8541 грн.

Реальна частка ІІ співвласника частки складає 1102997 грн, що на 35386 грн більше за ідеальну частку.

ІІ співвласнику необхідно в кімнаті 1-4 демонтувати вікно та встановити засклені двері для входу в приміщення, добудувати зовнішні сходи.

Отже, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з можливості поділити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , без втручання у несучі конструкції будинку, пропорційно часткам сторін із створенням окремих об`єктів нерухомості.

Водночас запропонований експертом варіант № 1 розподілу відповідає найкращим інтересам сторін, є наближеним до ідеальних часток кожного із співвласників, необхідність проведення переобладнань не потребує великого обсягу затрат матеріального характеру та фізичних зусиль.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі№ 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказав, що оскільки завданням суду при розгляді такої категорії справ є встановлення можливості поділу об`єкта нерухомості, що перебуває в спільній частковій власності, який буде відповідати вимогам, що передбачені будівельними нормами та правилами, коли кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

З цією метою призначається судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої судом розглядається найбільш оптимальний варіант поділу нерухомого об`єкта в натурі відповідно до розміру ідеальних часток у спільній частковій власності. Отримання дозволів на перепланування об`єкта нерухомості здійснюється власниками, якщо техніко-юридичними нормами встановлена вимога щодо отримання дозвільних документів у разі втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування чи в інших випадках, передбачених будівельними нормами та правилами.

Наявність чи відсутність станом на час ухвалення судом відповідного рішення таких дозволів чи погоджень, необхідних для фактичного виконання робіт з поділу спірного майна, немає значенні для суду, який ухвалює рішення про поділ незалежно від того, чи є у сторін у справі проєктна документація з поділу, чи затверджена вона, чи отримано ними документи на право виконання відповідних будівельних робіт, а також незалежно від того, чи вимагається за законом в конкретному випадку розробка такої проєктної документації та отримання дозвільної документації.

Положення статті 152 ЖК України не стосуються вирішення питань технічної можливості поділу спірної нерухомості та визначення необхідності його здійснення. Тобто, стаття 152 ЖК України не застосовується при вирішенні спору співвласників про поділ спільного майна або про виділ з нього частки.

Тому відсутність у матеріалах справи технічних висновків про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки тощо не перешкоджає суду ухвалити рішення про суті спору, якщо наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи.

Таким чином, у суду відсутні підстави вимагати від позивача проходження дозвільної процедури за правилами статті 152 ЖК України до ухвалення судом рішення про поділ спірного нерухомого майна.

Отже, ухвалення рішення суду про поділ нерухомого майна в натурі між його співвласниками не потребує попереднього (до ухвалення такого рішення) подання до суду сторонами документів, що дають право на виконання відповідних будівельних робіт, навіть у тому випадку, коли такий поділ вимагатиме переобладнання та перепланування спірної нерухомості з проведенням робіт, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.

За таких обставин відсутні підстави для відступу від висновків, викладених у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 712/920/14, провадження № 61-33938св18, від 20 липня 2022 року у справі № 450/2380/18, провадження № 61-1284св22, ухвалених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

На підставі частини 1 статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга ОСОБА_17 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Р.Г., не містить доводи щодо неправильності висновків суду першої інстанції про поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 за варіантом № НОМЕР_1 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179.

Отже, апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку не має повноважень самостійно вдаватися в переоцінку таких висновків суду першої інстанції.

Разом з тим за висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179 не передбачено повне припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно, оскільки в спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишаються колодязь №1, огорожа №2,3, вимощення літ.І.

Тому слід виділити у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 колодязя літ. №1 вартістю 4804 грн, огорожі літ. №2,3 вартістю 5871 грн 50 коп., вимощення літ. «І» вартістю 4270 грн 50 коп. кожному.

Встановлено, що ОСОБА_4 01 листопада 2008 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №078510 на підставі рішенням 14 сесії 5 скликання Становецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 24 вересня 2007 року №48/14, за яким ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:002:0375.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі № 587/2739/20.

Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, суди правильно застосували положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Верховний суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19 (провадження № 61-7849св23) вказав, що суди дійшли правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність одного з подружжя в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до другого подружжя переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Тому хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_4 в порядку безоплатної приватизації, однак на ній знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , який є спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та який підлягає поділу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до ОСОБА_3 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки у праві спільної власності на майно.

Судом першої інстанції обгрунтовано визнано за ОСОБА_3 право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0375 загальною площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за варіантом №1 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта спільного підприємства «Західно-Український Експертно-консультативний Центр» Юзвенко Р.В. від 21 вересня 2023 року №179, а саме на земельну ділянку, яка в умовних позначеннях показана (жовтим кольором) за № НОМЕР_1 площею 0,1153 га, що складає 4612/10000 від загальної площі.

Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18).

Ураховуючи наведене задоволення вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 частини майна саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на майно.

Тому у суду першої інстанції не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірного майна.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2024 року підлягає скасуванню в частині припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на майно, зміні в частині залишення у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 колодязя літ. №1 вартістю 9608 грн, огорожі літ. №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ. «І» вартістю 8541 грн. з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Судові витрати

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частинами 1, 3 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відповідності до пункту 1,2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами першою - третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Зі змісту статей 10 - 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

На підставі частини другої 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Зі змісту частини другої статті 134 ЦПК України вбачається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Отже, право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Звідси, відшкодування судових витрат здійснюється у разі подання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 14 січня 2019 року у справі №927/26/18, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

Адвокатом Поляк М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , у червні 2024 року подано клопотання про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, в сумі 11360 грн.

Адвокатом Полк М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , додано звіт про надані послуги у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції від 14 червня 2024 року, складений Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_3 , копію квитанції до прибуткового касового ордера Адвокатського об`єднання «Поляк і партнери» від 14 червня 2024 року №14/24/6 про прийняття від ОСОБА_3 коштів в сумі 11360 грн.

У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі.

Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (постанова Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Поляк М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , до закінчення судових дебатів в суді апеляційної інстанції до прийняття постанови у справі заявлено клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Р.Г., не подано до суду заперечення на клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Поляк М.В., про стягнення судових витрати на правничу допомогу з підстав неспівмірності витрат.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до пункту 4.1 приєднаного до матеріалів справи договору між Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_3 про надання юридичної (правничої) допомоги від 28 лютого 2023 року №78/23 винагорода за послуги, що надаються Адвокатським об`єднанням визначається за згодою Адвокатського об`єднання та клієнта в межах 40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати за годину роботи особи, яка надає правову допомогу, якщо інший розрахунок не зазначений в дорученні (угоді) до даного договору.

На підставі пункту 4.3 договору підставою для виплати гонорару є звіт (акт наданих послуг), який повинен містити інформацію про вид наданої послуги, час, витрачений на виконання, понесені фактичні витрати.

За звітом про надані послуги у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції від 14 червня 2024 року, складеним Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_3 , надано послуги з підготовки відзиву на апеляційну скаргу тривалістю 3год., підготовки та представництва інтересів в судовому засіданні тривалістю 1 год. вартістю 11360 грн.

На підставі копії квитанції до прибуткового касового ордера Адвокатського об`єднання «Поляк і партнери» від 14 червня 2024 року №14/24/6 прийнято від ОСОБА_3 кошти в сумі 11360 грн.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає доведеним факт понесення ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу.

Так, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

На підставі пункту 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позову ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на ОСОБА_4 .

З матеріалів справи вбачається надання адвокатом Поляк М.В. послуг з представництва інтересів клієнта в судовому засіданні 03 липня 2024 року тривалістю 30 хв. з 11:04:18 по 11:34:36.

Отже, адвокатом Поляк М.В. надано послуги з підготовки та представництва інтересів в судовому засіданні тривалістю 30 хв. вартістю 1420 грн.

Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Поляк М.В. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, слід обмежити розмір витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 8000 грн з огляду на розумну необхідність судових витрат для справи.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Вівчар Раду Георгійович, задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2024 рок в частині залишення у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 господарських будівель і споруд сараю літ. «Б» вартістю 34056 грн, колодязя літ. №1 вартістю 9608 грн, огорожі літ. №2,3 вартістю 11743 грн, вимощення літ. «І» вартістю 8541 грн. змінити.

Виділити у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 сараю літ. «Б» вартістю 17028 грн, колодязя літ. №1 вартістю 4804 грн, огорожі літ. №2,3 вартістю 5871 грн 50 коп., вимощення літ. «І» вартістю 4270 грн 50 коп. кожному.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2024 рок в частині припинення права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 222 кв.м, житловою площею 101,5 кв.м, який складається з житлового будинку літ. «А» 2006 року побудови, сараю літ. «Б» 2010 року побудови, гаража літ. «В» 2010 року побудови, колодязя №1 2008 року побудови, огорожі №2-3 2010 року побудови, вимощення літ. «І» 2010 року побудови по АДРЕСА_1 скасувати.

В решті залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 9 липня 2024 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді І. М. Литвинюк

І. Б. Перепелюк