Справа № 448/362/24 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.
Провадження № 22-ц/811/2148/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження № 22-ц/811/1215/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

28.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 701622,48 грн, що становить суму боргу, інфляційні втрати та 3% річних, а також понесені у справі судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу.

Позов обґрунтовував тим, що 13.02.2023 року ОСОБА_3 отримав від нього сільськогосподарську продукцію, а саме ріпак на суму 655800 грн. За отриману продукцію повинен був розрахуватися до 20.02.2023 року. Станом на день подання ним позову грошові кошти ОСОБА_3 не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, уникає зустрічей. При цьому, з розписки, написаної відповідачем вбачається, що між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, за яким він передав відповідачу ріпак на суму 655 800 грн. Відповідач свої зобов`язання з оплати отриманої ним продукції не виконав, а відтак з останнього підлягають стягненню грошові кошти в сумі 701 622,48 грн, яка складається з вартості отриманої відповідачем продукції, інфляційних витрат та 3% річних.

Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій з метою реального виконання рішення суду у даній справі просив накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0653 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Оскаржуваною ухвалою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,0653га, кадастровий номер :12:009:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 .

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що підставами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України). Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть наступити внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звернувся до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Враховуючи зміст позовних вимог, виходячи з пов?язаності заходів забезпечення позову з його предметом, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року у справі № 448/362/24, скасовано.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що 13 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 сільськогосподарську продукцію, а саме ріпак на суму 655 800,00 грн, за яку мав повернути кошти до 20.02.2023 року. Станом на день звернення позивача з позовом грошові кошти за отриману продукцію ОСОБА_3 не повернув.

Проаналізувавши підписану сторонами боргову розписку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що таку було написано відповідачем для врегулювання з ОСОБА_1 відносин щодо отримання сільськогосподарської продукції. При цьому, суд вважав, що зазначена розписка не містить відомостей про отримання ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_1 саме у позику, оскільки такі кошти мали бути отримані відповідачем за сільськогосподарську продукцію, що має іншу правову природу.

Однак, зазначені висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 від ОСОБА_3 не отримував жодних грошових коштів у позику. Крім того, зазначений висновок суду суперечить змісту розписки, оскільки така була складена з метою забезпечення гарантії оплати ОСОБА_3 за отриману ним від ОСОБА_1 сільськогосподарську продукцію. Також суд першої інстанції безпідставно застосував до даних правовідносин статті 1046-1049 ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики, оскільки обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач не посилався на наведені судом норми закону.

Також зі змісту боргової розписки вбачається, що станом на 13.02.2023 року відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 сільськогосподарську продукцію, а саме ріпак на суму 655 800,00 грн, за яку мав повернути кошти до 20.02.2023 року. Зазначена боргова розписка виключно підтверджувала факт отримання відповідачем від позивача продукції на відповідну суму та обов`язок відповідача провести повну оплату за поставлену продукцію у зазначений в розписці строк.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив скаргу задоволити, проти задоволення скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечив.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подану нею скаргу підтримала, проти задоволення скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково, а апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони відповідно до статті 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Судом встановлено, що 13 лютого 2023 року ОСОБА_3 склав розписку, в якій зазначив про отримання ним сільськогосподарської продукції, а саме ріпака на суму 655 800 грн, за яку повинен повернути ОСОБА_1 зазначені кошти до 20.02.2023 року.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово в усній формі звертався до ОСОБА_3 про оплату товару в сумі 655 800 грн, однак така вимога відповідачем була залишена без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що фактично боргову розписку відповідачем було написано для врегулювання з позивачем відносин щодо отримання сільськогосподарської продукції. При цьому, надаючи оцінку розписці, наявній у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що вона не містить відомостей про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 грошових коштів у позику, оскільки сума в розмірі 655 800 грн мала бути отримана відповідачем саме за сільськогосподарську продукцію, що має іншу правову природу. Також суд вважав, що розписка стосується інших зобов`язань відповідача перед позивачем, а тому ОСОБА_1 слід звертатися до відповідача з іншими позовними вимоги, посилаючись при цьому на норми закону, які підлягатимуть застосуванню до даних правовідносин.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних ОСОБА_1 посилався на те, що він передав ОСОБА_3 сільськогосподарську продукцію, а саме ріпак на суму 655 800 грн, за яку ОСОБА_3 зобов`язувався повернути кошти у визначеному розмірі до 20.02.2023 року, що підтверджується долученою ним до позовної заяви копією розписки, написаної відповідачем.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що відповідач отримав від позивача сільськогосподарську продукцію, вартість якої сторонами визначено у розмірі 655 800 грн, однак свого обов`язку з оплати отриманого товару не виконав.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_3 за невиконим зобов`язанням становить 701622,48 грн, з яких 655 800 грн - основний борг, 25 833,47 грн - інфляційні втрати, 19 989,01 грн - 3% річних.

Враховуючи, що позивач передав відповідачу сільськосподарську продукцію на суму 655 800 грн, відповідач отримав товар та зобов`язувався сплатити вартість такого до 20.02.2023 року, однак не виконав взяті на себе зобов`язання, зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за невиконаним ним зобов`язанням на підставі ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 в цій частині не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з 21 лютого 2023 року по 26 лютого 2024 року на загальну суму 25 833,47 грн та розрахунок 3% річних за період з 21 лютого 2023 року по 26 лютого 2024 року у розмірі 19 989,01 грн.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України ОСОБА_5 №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Враховуючи зазначені положення закону, нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період після 24.02.2022 року не відповідає вимогам ЦК України.

Враховуючи наведене, рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити частково, стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 655 800 грн боргу за поставлену сільськогосподарську продукцію.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення з відповідача грошових коштів у зв`язку з невиконанням ним покладеного на нього зобов`язання, районний суд виходив з того, щоміж сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому слід забезпечити такий шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0653га, кадастровий номер :12:009:0005, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться у АДРЕСА_1 та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 . При цьому суд вважав, що даний вид забезпечення позову не призведе до обмеження прав сторін, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача. Вжиття такого заходу не порушуватиме принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін та буде достатнім для досягнення мети зазначеного заходу до вирішення справи по суті.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується повністю.

Враховуючи, що предметом даного спору є стягнення з відповідача заборгованості за невиконаним зобов`язанням в розмірі 701622,48 гривень, застосований судом вид забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку, належну ОСОБА_3 , є співмірним із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами.

При цьому, суд в повній мірі дав оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо вжиття відповідного заходу забезпечення позову та забезпечення збалансованості інтересів сторін до вирішення спору по суті.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року задоволити частково.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 655 800 грн боргу за поставлену сільськогосподарську продукцію.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра