н/п 2/490/360/2024 Справа № 490/4690/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Вознюк Д.І., за участі сторін та їх представників, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину ,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів, а саме: Договору дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 06.08.2020 року за реєстровим № 1929, та ОСОБА_1 від 01.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С. за реєстровим № 2468 недійним як удаваного та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10. 2020 року частки у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд, який фактично був укладений між сторонами, що були визнані недійсними рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у справі 490/9141/21 від 25.04.2023 року у вигляді двосторонньої реституції :

- 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 повернути попередньому власнику ОСОБА_2

- Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 226 876 (двісті двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 50 копійок

В обгрунтування позову посилаються на те, що 01 жовтня 2020 року, на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого ПН ММНО Димовим О.С., зареєстрованого в реєстрі за №2468, в реєстрі ДРРП номер запису 38456576 від 01.10.2020 року, позивачка набула у власність 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

30.11.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 звернулася співвласниця іншої 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . Просила про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 нікчемним.

Рішенням Центрального районного суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування ММР про визнання угоди недійсною, вищевказаний договір дарування був визнаний недійсним, як удаваний, договір купівлі продажу частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , , який фактично був укладений 01.10.2020 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем недійсним. При цьому, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину сторонами не була пред`явлена, суд з власної ініціативи наслідки недійсності нікчемного правочину не застосував.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За такого,зазначають, що судом було встановлено, що сума збитків, яку понесла позивачка у зв`язку із укладенням удаваного договору дарування, була визначена рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №490/9141/21 і складає 5700 доларів США.

Також ОСОБА_1 було сплачено 5% податок на доходи фізичних осіб від вартості отриманого в дар майна відповідно до ст. 174 Податкового кодексу України та військовий збір на загальну суму 18 427 грн. 50 коп., що підтверджується п. 14 Договору дарування №2468 від 01.10.2020 року та квитанціями на переказ готівки від 01.10.2020 року і вартість нотаріальних послуг з посвідчення правочину (сума буде уточнена в ході розгляду справи судом)

Через неприязні стосунки, що склалися між сторонами, добровільно відшкодувати понесені позивачем збитки відповідач відмовляється, тому ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 31.05.2023 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання .

Ухвалою суду від 31.05.2023 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 13.06.2023 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) .

Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву про закриття підготовчого провадження за відсутності сторони відповідача, також просив залучити в якості законного представника відповідача його піклувальника ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 01.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом . Залучено до участі у справі в якості законного представника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його піклувальника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Призначено справу до судового розгляду по суті .

Позивачка та представник позивача ОСОБА_1 адвокат Луконіна Н.В. в судовому засіданні підтримали позов з виклдаених підстав та підтвердили викладені обставини.

Відповідач ОСОБА_2 в судовму засіданні не визнав позовні вимоги, підтвердив, що знав сюзанну та її чоловіка, які погодилися йому допомгти безкоштовно у оформленні документів на земельну ділянку. Він не збирався ні дарувати, ні продавати свій будинко та не отримував від них ніяких коштів. Не пам`ятає як писав розписку, як ходив до нотаріуса, як ходив до органів поліції.

Представник відповідача адвокат Білов І.В. в судовому засіданні не визнав вимоги позову, просив про відмову у його задволенні .Ззаначив, що вказан розписка не підтверджує факт передання грошей, адже відповдіча заперечує її написання. крім того, в будь-якому разі позивачем неправильно обраховано розмір позовних вимог, адже слід рахувати курс доалра СШа до української гривні станом на час отримання коштів на вересень 20220 року, що становило еквівалент 133 981 грн.

Законний представник та піклувальник відповідача ОСОБА_5 , який за клопотанням представника відповвідача був допитаний судом в якості свідка, суду пояснив, що родина ОСОБА_2 , дізналася про те, що він начеб-то подарував свою частку будинку лише навесні 2021 року, коли позивача прийшла виселяти його батька з будинку. Тоді вони і звернулися і до суду і до поліції щодо вчинення відносно батька неправомірних дій. Він та його мати, колишня дружина відповдіача та співвласниця іншої 1/2 частини вказаного будинку, мали багаторазові розмови з позивачкою та її чоловіком щодо подальшого викупу іншої частини будинку. Вони визнавали, що батько і міг би отримати певні кошти від позивачки та про щось з нею домовлятися, отже погодилися б на те, щоб позивачка придбала батькові якесь житло, хоч дачний будинок за 2000 доларів США в додаток до вже сплачених коштів, а також доплатити іншій співвласниці будинку 15 000 доларів США - з розрахунку 30 000 доларів США за весь будинок, як його оцінив викликаний ними ріелтор. Проте позвиачка не погодилаася на таку суму , за безцінь будинок вони не бажають віддавати, отже вимушена була його мати звернутися до суду, оскільки батько піддався на вплив позивачки та відмовивися від свого судового позову.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як встановлено судом, згідно Свідоцтва про пправо власності на нерухоме майно від 31.08.2011 року, виданого на підставі рішення ВК ММР від 26.08.2011 року, власником частки житлового будинку, загальною площею 223, 9 кв.м. , житловою площею 89,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності є ОСОБА_4 . Власником іншої частки є ОСОБА_2 .

На підставі Довіреності від 06.08.2020 року ОСОБА_2 , уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси з усіх питань, пов`язаних з даруванням належної йому1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , а саме подарувати вищевказане майно ОСОБА_1 ..

Згідно Договору дарування від 01.10.2020 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_1 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Як вбачається зі змісту зазначеного договору та матеріалів цивільної справи, вказана частка у спільній частковій власності в натурі виділена не була.

Рішенням від 05 липня 2024 року у справі № 490/195/2024 Центрального районного суду м. Миколаєва заяву ОСОБА_5 , заінтересована особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання особи обмежено дієздатною та встановлення піклування - задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено дієздатним та встановити над ним піклування. Призначено піклувальником ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , над його батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 37 ЦК України, особа, цивільна дієздатність якої обмежена, самостійно несе відповідальність за порушення нею договору, укладеного за згодою піклувальника, та за шкоду, що завдана нею іншій особі.

Слідчим відділенням ВП № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження , зареєстрованого до ЄРДР 29.04.2021 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_2 .

Позивачем надано оригінал розписки від 11.09.2020 року , згідно якої ОСОБА_2 власноручно написав , що отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 5700 доларів США за продаж частки будинку, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідчаем та його законним представником ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувалася справжність написання цієї розписки відповідачем, ОСОБА_2 суду пояснив, що не пам`ятає як писав цю розписку, не пам`ятає, щоб ОСОБА_1 передавала йому кошти, заперечував отримання будь-яких коштів.

Судом роз`яснено сторонам положення ст. 102-103 ЦПК України, принцип диспозитивності цивільного судочинства та наслідки вчинення або невчиненян стороною справи певних процесуальних дій.

Стороною відповідача клопотання про призначення судової ескпертизи щодо визначення справжності підпису відповідчаа на розписці не заявлено.

Згідно протоколу допиту свідка від 0.06.2021 року межах вказаного криміналдьного провадження, ОСОБА_1 , остання пояснила, що дійсно вела перемовини з ОСОБА_6 щдо купівлі у нього половину вказаного будинку, при цьому він запевняв її, що його колишня дружина, яка є співвласницею іншої половини будинку, не проти такого продажу. Потім вони разом поїхали до адвокатки Малиновської Н.С., яка повідомила, що допоможе офомити необхідні документи для відчуження будинку , ОСОБА_7 оформив відповідне доручення на адвокатку. В наступному ОСОБА_8 оформлювала необхідіні документи від імені ОСОБА_7 , які оплачувала сам ОСОБА_9 , на оформлення документів вона витратила приблизно 3000 доларів США.

Потім вона в присутності свідка 11.09.2020 року передала ОСОБА_10 кошти за купівлю будинку в розмірі 5700 доларів США, про що він написав відповідну розписку. Після оформлення договру вона дозволила ОСОБА_7 проживати в будинку до весни 2021 року, а коли прийшла з дітьми вселятися у будинко, то їй почали перешкоджати в цьому син ОСОБА_11 та його колишня дружина ОСОБА_12 .

ОСОБА_1 підтвердила, що вона відпочатку бажала укласти договір купівлі-продажу будинку, а не дарування, проте адвокат їй порадив оформити саме договір дарування, оскільки іншого співвласника будинку немає, а без нього неможливо буде оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25квітня 2023 року у справі № 490/9141/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним - позов задволено частково.

Визнано договір дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинко з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 06.08.2020 року за реєстровим номером № 1929, та ОСОБА_1 , від 01.10.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С. за реєстровим № 2468 недійним як удаваний.

Визнано недійсним договір купівлі продажу від 01.10.2020 року частки у праві спільної часткової власності на житловий будинко з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , який фактично був укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем.

Розподілено судові витрати.

Як вбачається з даного судового рішення, судом встановлено, що сторони оспорюваного договру фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини домоволодіння та вчиняли дії , які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін. Матеріали справи містять належні докази про намір відповідачів укласти інший договір , а саме договір купівлі-продажу , надано докази на підтвердження оплатності договору дарування від 20.10.2020 року , що визнала і сама відповідачка ОСОБА_1 .

Отже, судом було встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу будинку, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Судом при розгляді вказаної справи, сторонами якої були і сторони цього судового проадження, встанволено, що відносини сторін договору, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили , а саме правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, умови якого сторонами дотримані щодо визначення предмету договору, його нотаріального посвідчення, здійснення розрахунку за придбане майно, передачі ОСОБА_2 , як продавцем, у власність ОСОБА_1 , як покупця за 5 700 дол. США нерухомого майна: часток домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом, процедура продажу частки у спільному майні ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 була порушена, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 навмисно уклали договір дарування з метою приховати договір купівлі-продажу , щоб уникнути повідомлення позивачки про продаж частки у домоволодінні , отже порушили її переважне право купівлі як співвласника. За такого, оспорюваний договір купівлі-продажу також є недійсним в силу вищенаведених приписів чинного законодавства.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України).

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті).

У постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією. При цьому ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16).

У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зробила висновки, які узгоджуються з наведеними вище висновками про застосування вказаної норми.

Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 підтверджує правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зокрема, про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину, однак вважає, що підхід до застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України), сформульований у пунктах 72 та 81.2 згаданої постанови, потребує узгодження з наведеним вище висновком про двосторонню реституцію як юридичний обов`язок сторін недійсного правочину, виходячи з такого.

У такій категорії справ суд, задовольняючи вимогу сторони про повернення переданого за недійсним правочином майна, має також присудити стягнути з позивача на користь відповідача одержані за правочином кошти (повернути передане нею майно). Таке стягнення не є задоволенням окремої позовної вимоги, а є необхідним наслідком визнання недійсним правочину та задоволення вимоги про застосування реституції. Інше тлумачення статті 216 ЦК України, за якого відповідач має заявити вимогу про повернення йому переданого за недійсним правочином, покладатиме на відповідача непропорційний тягар у вигляді позбавлення його майна без повернення / відшкодування всього, що інша сторона одержала на виконання недійсного правочину. Також підхід, сформульований Великою Палатою Верховного Суду в пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, створює низку серйозних процесуальних проблем, оскільки відповідач у такій категорії справ, щоб домогтися двосторонньої реституції, має заявляти зустрічний позов або звертатись з окремим позовом.

Для узгодження викладених раніше висновків з механізмом двосторонньої реституції в цілому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від своїх висновків, викладених у пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, та виходити з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію.

За такого, оскільки рішенням суду , яке набрало законної сили, від 25 квітня 2023 року визнано недійсним договір купівлі продажу від 01.10.2020 року частки у праві спільної часткової власності на житловий будинко з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , який фактично був укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем - є передбачені законом підстави для застосування двосторонньої реституції у дійсних правовідносинах сторін, повернувши у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, передане за довором від 01.10.2020 року, стягнувши з нього на користь ОСОБА_1 отриману в рахунок оплати цього нерухомого майна суму в еквіаленті 5700 доларів США.

З витягу з Державного реєстру прав власнсоті на нерухоме майно вбачається, що на час звернення до суду з цим позовом, спірна 1/2 частина будинку зареєстрованна на праві власності за ОСОБА_1 . Доказів того, що ОСОБА_2 чи його законний представник зареєстрували право власності за ОСОБА_2 на виконання рішення суду від 01.08.2024 року - стороною відповідача суду не надано.

Згідно рішення про відмову в проведенні реєстраційної дії від 05.06.2023 року державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_13 . Департаменту з надання адміністративних послуг ММР - відмовлено у вчиненні реєстраційних дій щодо обтяження нерухомого майна, оскільки зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку за вищевказаною адресою за іншим суб`єктом права (позивачем у справі).

Враховуючи наведене, суд не вважає зайвою вимогу позову про повернення у власність ОСОБА_2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Як неодноразово виснувала ВП ВС ( Постанова ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24), що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Стягнення судом з боржника на користь позивачки заборгованості в сумі, еквівалентній визначеній у дол. США за курсом НБУ на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам ч. 2 ст. 533 ЦК України.

На час вирішення справи судом офіційний курс НБУ гривні до долара США становить 41, 69 грн за 1 доллар США, отже 5700 доларів СШа тсановить еквівалент 237 633 грн.

Проте, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, вимоги ст. 13 ЦПК України, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, отже стягненню на користь позивачки підлягає 226 876 грн 50 коп в порядку двосторонньої реституції за договором купівлі-продажу від 01.10.2020 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати , сплачені при подачі позову.

Керуючись ст. ст. 18, 79-81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину - задовольнити.

Повернути у власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_2 ) з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 226 876 грн 50 коп. та 2805,56 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09 грудня 2024 року

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО