Справа № 369/7232/24
Провадження № 2/369/5382/24
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі судових засідань Липченко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року представник позивача адвокатське об`єднання «Летрадо», в особі адвоката Білокура Віталія Вікторовича, звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості з не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 працював на посаді продавця-консультанта департаменту роздрібної торгівлі та продажів Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса». 30 січня 2024 року Позивача було звільнено на підставі наказу ТОВ «Дієса» № Z00/29/01/001 від 29 січня 2024 року, за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП. При звільненні йому було видано копію наказу про звільнення, розрахункові листки та видано трудову книжку.

Оскільки заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку не виплачена, просив стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 167152,35 грн., яка складається з: 57529,43 грн. невиплаченої заробітної плати при звільненні, 47502,60 грн. компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, 62120,32 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. А також Позивач просив стягнути з ТОВ «Дієса» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. та судовий збір.

Просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 :

заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2023 року по 30 січня 2024 року у розмірі 57 529 гривень 43 коп.,

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2024 року по 22 квітня 2024 року в розмірі 62 120 гривень 32 коп.,

компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 47 502 гривні 60 коп.;

суму сплаченого судового збору у розмірі 1 211 гривень 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 трвня 2024 року відкрито позовне провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03 вересня 2024 року Позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої Позивач просив стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 244267,23 грн., яка складається з:

57529,43 грн. невиплаченої заробітної плати при звільненні,

47502,60 грн. компенсації невикористаної щорічної основної відпустки,

139235,20 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1867,37 грн.

15 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Відповідач ТОВ «Дієса» визнав позовні вимоги Позивача про стягнення з нього заробітної плати та компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки на загальну суму 105 910,95 грн. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заперечував, мотивуючи це запровадженням на території України військового стану, що погіршило матеріальне становища останнього, у зв`язку з чим ним були порушенні строки виплати заробітної плати працівнику. Також Відповідач просив суд зменшити суму витрат на правову допомогу до 3000,00 грн.

Відповідь на відзив у встановлений судом строк не подано.

При розгляді справи представник позивача Адвокат Білокур Віталій Вікторович позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов.

У судове засідання представник відповідача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді продавця-консультанта департаменту роздрібної торгівлі та продажів Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» та 30 січня 2024 року був звільнений за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується наказом № Z00/29/01/001 від 29 січня 2024 року та копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Згідно з ч. 1ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст. ст.47,115,116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права, які підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 57529,43 грн. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував щодо задоволення цієї вимоги та надав на підтвердження власних тверджень розрахункові листки, що підтверджують розмір вказаної заборгованості із заробітної плати перед Позивачем.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року по справі № 569/6583/16-ц виклав правовий висновок, згідно якого закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбаченістаттею 117 КЗпП Україниправові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Пунктом 6 (абз.5)постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці»передбачено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`ясненьпостанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці»на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті.

Згідно розрахункових листків за серпень 2023 року та за вересень 2023 року, заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи у ТОВ «Дієса», в якому відбувалось нарахування заробітної плати, що передують місяцю, в якому відбувається подія складала: за серпень 2023 року 24 633,92 грн.; за вересень 2023 22 491,84 грн.

Кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у серпні становить 23 (186 годин), а у вересні становить 21 (168 годин), що підтверджується розрахунковими листами за серпень 2023 року, за вересень 2023 року.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1071,04 грн. (24 633,92 грн. (заробітна плата за серпень 2023) + 22 491,84 грн. (заробітна плата за вересень 2023))=47125,76/44= 1071,04 грн. Середньоденний заробіток позивача становить 1071,04 грн.

Кількість робочих днів за період з 31 січня 2024 року по 28 червня 2024 року 130 робочих днів. Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2024 року по 28.06.2024 року становить 48406,68 грн., виходячи з розрахунку: 1071,04 грн. * 130 робочих дні = 139 235,20 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, але не більш як за 6 місяців становить 139 235,20 грн = 1071,04 х 130 днів.

Щодо твердження Відповідача, що запровадженням на території України військового стану погіршило матеріальне становища останнього, у зв`язку з чим ним були порушенні строки виплати заробітної плати працівнику то суд зазначає, що військовий стан було запроваджено на території України ще 24.02.2022р., в той час як Позивача було звільнено 30.01.2024 року, а тому враховуючи сплив значного проміжку часу то Відповідачем не доведено настання для нього обставин непереборної сили, що спричинило неможливість своєчасно провести розрахунок з Позивачем при звільненні, зокрема належних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставістатті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Так, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З врахуванням вказаної норми процесуального права, суд враховує висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц, зокрема наступне: Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. При цьому, Відповідач не заперечує того факту, що в день звільнення 30.01.2024 року Позивача ознайомлено з наказом про звільнення з роботи було йому видано розрахункові листки та трудову книжку, проте не було проведено з позивачем повного розрахунку, а відтак його право було порушено Відповідачем.

Відтак, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для зменшення стягнення з Відповідача середнього заробітку на зазначених аргументах, з огляду на наявність очевидної вини Відповідача у затримці виплати заробітної плати Позивачу.

З урахуванням наведеного, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2024 року по 28 червня 2024 року (включно) у розмірі 139 235,20 гривень.

Щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Відповідно до положень статті 83 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно ст. 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про відпустки", визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Відповідно до наказу ТОВ «Дієса» № Z00/29/01/001 від 29 січня 2024 року зазначено про необхідність виплати ОСОБА_1 компенсацію за 60 к.д. щорічної основної відпустки.

Згідно розрахункового листа ТОВ «Дієса» за січень 2024 року Відповідач зобов`язаний компенсувати Позивачу за 60 (шістдесят) календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки 47502,60 грн.

Крім того, 15.10.2024р. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву в якому Відповідач визнав позовні вимоги Позивача про стягнення з нього компенсації за невикористану щорічну основну відпустку на суму 47502,60 грн.

Таким чином, з Відповідача, підлягає стягненню на користь Позивача компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 47502,60 грн.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що 19 березня 2024 року між ОСОБА_1 , як Клієнтом та Адвокатським об`єднанням «ЛЕТРАДО» було укладено договір про надання правової допомоги № 19/03.

Згідно з п.п. 5.1.1. п. 5.1. Договору Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання з надання наступної правової допомоги, а саме підготовка позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Відповідно до п.п. 3.1.1. п. 3.1. Договору Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у наступному розмірі та у такі строки: за підготовку позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту укладення цієї угоди суму коштів в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. та 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп. до 22 квітня 2024 року.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 було понесено витрати на професійну правничу допомогу за наданні АО «ЛЕТРАДО» послуги, згідно п.п. 3.1.1. п.3.1. Договору у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується договором № 19/03 про надання правової допомоги від 19.03.2024р., рахунком на оплату № 19/03 від 19.03.2024р., квитанцією АТ «Універсал Банк» № C292-8MBK-XPC5-MMH3 від 20.03.2024р., квитанцією АТ «Універсал Банк» № 9HX1-PP00-C58X-XC4C від 23.04.2024р., актом від 22.04.2024р. приймання-передачі наданих послуг згідно Договору № 19/03 від 19.03.2024р.

Таким чином, на користь позивач слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимоги, а саме: з ТОВ «Дієса» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1867,37 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.12,13,81,141,264,430 ЦПК України,суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2023 року по 30 січня 2024 року у розмірі 57 529 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) гривень 43 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2024 року по 28.06.2024 року в розмірі 139 235 (сто тридцять дев`ять тисяч двісті тридцять п`ять) гривень 20 коп., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 47 502 (сорок сім тисяч п`ятсот дві) гривні 60 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1 867 (одна тисяча вісімсот шістдесят сім) гривень 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 )

Інформація про відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45; код ЄДРПОУ 36483471).

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ