ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року м. Чернівці Справа № 726/1877/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар: Скулеба А.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Байцар Л.В., дата складання повного тексту рішення 03 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 мотивовані тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та має з ним спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2012 року.

Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати із позивачкою, та з того часу відповідач жодного разу не відвідував сина, не телефонував, не цікавився самопочуттям дитини, що з нею відбувається. Відповідач повністю самоусунувся від виховання та забезпечення ОСОБА_5 , який перебуває на її утриманні та утриманні її батьків (діда та баби дитини).

Вказує, що з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини до ОСОБА_2 не зверталась, а добровільно матеріальної допомоги сину не надавав.

Починаючи із травня 2019 року вона проживає у свого чоловіка ОСОБА_6 , якого ОСОБА_2 називає батьком, він замінив дитині батька, в родині створена

Провадження №22-ц/822/915/22

атмосфера любові та взаємоповаги. ОСОБА_6 бажає усиновити ОСОБА_5 , який не має до свого біологічного батька родинних почуттів, не сприймає його як батька, вважає сторонньою людиною та бажає змінити прізвище на « ОСОБА_7 ».

За наведених обставин, просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечував стосовно позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_8 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , а ухвалою цього ж суду від 22 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року змінено. Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року скасовано.

Доповнено резолютивну частину рішення суду абзацом другим такого змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на орган опіки й піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків». Змінено розподіл судових витрат та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 240,50 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верхового Суду від 04 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бартусевич В.М., задоволено частково. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховний Суд вказав, що «…на думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.

Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

Отже, у розглядуваній справі за позовом ОСОБА_1 судам фактично необхідно було вирішити, чи відповідає інтересам дитини налагодити сімейні відносини із рідним батьком, з яким ОСОБА_8 не спілкувався понад десять років або укріпити його зв`язок із родиною, в якій він мешкає…».

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала переглядаються повністю за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. У судовому засіданні не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки ОСОБА_2 фактично усунутий від спілкування із сином.

При цьому, ОСОБА_2 висловлював бажання спілкуватися з сином, має намір на відновлення відносин з ним, відтак родинний зв`язок між батьком і дитиною можливо відновити, а застосування до відповідача крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, не є доцільним.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції вказав, що під час ухвалення рішення суду від 26 жовтня 2023 року вирішено всі позовні вимоги, а вимоги позивачки попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків, не були предметом розгляду.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, виходячи із невірних висновків в результаті дослідження доказів.

Під час попереднього розгляду справи судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 27.12.2012 року (т.1 а.с.14).

Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.6).

Дитина проживає з позивачкою, що підтверджується копією акту від 29.07.2022 року ОСББ «Сонячний Острів» та копією акту № 84 від 25.07.2022 року ПП «Житлосервіс» (т.1 а.с.17/зворот).

Відповідно до виписки від 27.06.2022 року з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_5 батько дитини ОСОБА_2 впродовж останніх десяти років до лікаря з приводу здоров`я дитини не звертався (т.1 а.с.18).

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_9 14 листопада 2019 року зареєстрували шлюб, актовий запис №2215 (т.1 а.с.16).

Листами № 47 від 12.09.2022, № 26 від 26.07.2022, № 38 від 26.07.2022 ДНЗ та ПП гімназія «Надія» повідомила, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проявляє теплі почуття до матері, розповідає про неї з любов`ю, батько дитини ОСОБА_2 протягом перебування дитини в дошкільному навчальному закладі та в навчальному закладі не цікавиться життям дитини, не з`являється до навчального закладу, де навчається його син (т.1 а.с.18/зворот-19).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 09.11.2022 року №01/02 24/3649 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 визначено за доцільне позбавити його батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків (т.1 а.с.8-9).

Також, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 до Служби у справах дітей від 11.08.2022 року, де такий вказав, що ніколи не бачив свого тата і не говорив з ним (т.1 а.с.10).

ОСОБА_6 в заяві до Служби у справах дітей вказав, що одружився зі ОСОБА_1 , яка має малолітнього сина. Зазначає, що вони проживають всі разом, такий відчуває спорідненість з ОСОБА_8 , ставиться до нього, як до сина, бажає усиновити його (т.1 а.с.29).

Допитані в суді першої інстанції свідки вказали наступне:

- ОСОБА_10 (матір позивачки) пояснила, що відповідач пішов з сім`ї за три дні до народження сина. Всі ці роки він не приходив до дитини, хоча проживав поряд, жодного разу, проходячи повз них, не цікавився дитиною. Вона з чоловіком допомагала утримувати онука. ОСОБА_5 взагалі не знає свого рідного батька;

- ОСОБА_11 (тітка ОСОБА_5 ) пояснила що рідний батько дитини ОСОБА_2 не цікавився життям сина, не приймав участь у вихованні та не приходив до нього, фінансово не допомагав;

- ОСОБА_12 (хрещена ОСОБА_5 ) пояснила, що рідний батько дитини ОСОБА_2 не цікавився життям сина. При зустрічах відповідач не питав про дитину, а ОСОБА_8 не питав про батька. Чи вони спілкувались по телефону свідку не відомо;

- ОСОБА_13 (сусідка позивачки) пояснила, що її дитина товаришує зі ОСОБА_5 . Відповідач не спілкується зі своєю дитиною, а

ОСОБА_5 своїм батьком називає нинішнього чоловіка позивачки - ОСОБА_6

- ОСОБА_6 (чоловік позивачки) пояснив, що проживає спільно із дитиною із 2017 року, а одружений із ОСОБА_1 з 2019 року. Відповідач не допомагає виховувати малолітнього сина, не цікавиться його життям та не спілкується з ним. Також свідок пояснив, що має на утриманні трьох своїх дітей і бажає усиновити ОСОБА_5 , який називає його татом;

- ОСОБА_14 (матір відповідача) пояснила, що позивачка одружилась з її сином у 2008 року. Син слухався дружину, був хорошим чоловіком. Сидів з новонародженою дитиною вдома, коли відповідачка ходила на роботу. Коли між ними виникали сварки, ОСОБА_1 та її родичі виганяли з дому її сина, та не пускали до дитини. Коли син з невісткою посварились останній раз, то невістка взагалі заборонила бачити дитину та сказала, що у неї інша сім`я. Син хотів спілкуватись з дитиною, проте позивачка не дозволяла, вчиняла сварки. Останній раз, коли син давав дозвіл на виїзд за кордон, дитина сиділа в авто і відповідачка не дала побачити дитину. Син постійно намагався побачитись зі своєю дитиною, але йому не дозволяли та не допускали до дитини. ОСОБА_1 вдруге вийшла заміж після розлучення з її сином і жодного разу не дозволяла спілкуватись з онуком. У 2018 році син пішов до сина, але позивачка йому відмовила у побаченні, пояснивши, що у них вже інша сім`я та, наполягала щоб ОСОБА_15 більше не приходив. Син багато разів телефонував до позивачки, просив, щоб та дозволила спілкуватись, але вона завжди відмовляла. Наголошує, що відповідач ніколи не ухилявся від спілкування з своїм сином, пропонував допомогу, але його не хотіли навіть слухати. Вказує, що її син має м`який характер і не хотів травмувати дитину сварками. Крім того їй також не дозволяли бачитись з онуком, не кликали на день народження дитини. Допомоги від сина позивачка не приймала і не хотіла, а син не хотів лізти та заважати. У 2018 році син поїхав за кордон та періодично приїзжав. Коли розглядалась справа стосовно позбавлення батьківських прав у службі у справах дітей, син був за кордоном;

- ОСОБА_16 (сусідка відповідача) пояснила, що знає обох сторін по справі з хорошої сторони та їй відомо, що вони розлучились. ОСОБА_5 бачить майже кожен день. Вважає, що ОСОБА_15 ніколи не відмовлявся від сина, від його виховання чи допомоги, проте його не допускали до дитини, не давали можливості спілкуватись. ОСОБА_15 їй розповідав, що ходив до сина, щоб побачити, поспілкуватись, привітати з днем народження, проте його не пускали до дитини. Коли хотів допомогти фінансово, то позивачка не брала кошти, оскільки їй від нього нічого не потрібно і взагалі вона не хоче бачити відповідача. Також ОСОБА_15 їй казав, що хоче бачити дитину, однак йому не дозволяють та говорив, що син підросте і все сам зрозуміє. Дозвіл на виїзд дитини за кордон ОСОБА_15 давав завжди без перешкод.

З доданих до суду апеляційної інстанції додаткових пояснень та письмових доказів вбачається, що ОСОБА_2 не звертався до органу опіки та піклування для захисту своїх прав та інтересів дитини з питання створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку такого спілкування (лист Служби у справах дітей Чернівецької міської ради від 20.09.2024 року №1/1293).

Щодо суті спору.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (ч.1 ст.164 СК України).

Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19 та в постанові від 17 січня 2024 року в справі №735/308/21.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення особи батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення особи ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Проте, у цій справі (№726/1877/22) Верховний Суд розглядаючи касаційну скаргу на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року вказав наступне.

«…52. У розглядуваній справі позивачка доводить, що відповідач добровільно самоусунувся від виконання своїх батьківських прав, більше десяти років не бачився з дитиною, не підтримував з нею будь-який зв`язок, не цікавився її життям, внаслідок чого сімейні зв`язки між дитиною та батьком були втрачені, тоді як сама дитина сприйняла іншу особу (нового чоловіка матері) як свого батька.

53. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява №70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.

Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.

На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.

Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини…».

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином, що є необхідним для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показує поганий приклад, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для можливості розпочати спілкування, налагодити зв`язок, тощо, а тому позбавлення прав відповідача відповідатиме інтересам малолітнього сина.

Так, після ухвалення судових рішень у цій справі, ОСОБА_2 не надав суду доказів, що виживав будь-яких заходів щодо налагодження контакту з сином ОСОБА_8 , чи звертався за допомогою до органу опіки та піклування щодо врегулювання обставин, які склалися між ним та його дитиною.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 10.07.2019 року (справа №361/1484/16-ц) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Враховуючи, що матеріали справи містять беззаперечні докази, що вказують на свідому бездіяльність відповідача у цій справі щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, умисне нехтування наданими можливостями для поновлення та налагодження контакту з сином, а ОСОБА_2 . протилежного не доведено, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням того, що від початку судового процесу, ухвалення рішення судом першої інстанції, подальшого перегляду справи в судах вищих інстанції ОСОБА_2 , маючи достатньо часу для зміни ставлення до батьківства, здійснення прояву зацікавленості сином (у навчальному процесі, житті, здоров`ї, тощо), не змінив свою поведінку по вихованню дитини, що підтверджується письмовими доказами.

Також судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо перебування за кордоном, оскільки поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19.

Колегія суддів у урахуванням рекомендацій Верховного Суду приходить переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Усі встановлені судами обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 13 років життя Павла, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Отже, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, як останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Позбавлення судом ОСОБА_2 батьківських прав здійснено згідно із законом - вищенаведеним пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

Таке втручання здійснено для захисту емоційного здоров`я та моралі неповнолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

За матеріалами справи встановлено, що відповідач, починаючи з моменту народження сина, залишив його проживати з матір`ю, коштів на утримання та здоровий фізичний та моральний розвиток та зростання дитини у добровільному порядку не надавав. Подібні дії у сукупності свідчать про свідоме та винне нехтування своїми батьківськими обов`язками, що позбавляють відповідача можливості обґрунтовано заперечувати проти задоволення позову.

У визначенні власного рішення апеляційний суд дійшов до переконання, що відмова у задоволенні позову, найголовніше, не відповідає інтересам неповнолітньої дитини.

Щодо оскаржуваної ухвали суду від 22.11.2023 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, то така підлягає скасуванню, так, як є невід`ємною частиною рішення у справі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та ухвали Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (пп.б п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України).

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 13 вказаної статті визначає, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір в розмірі 992,40 грн (т.1 а.с.1), при поданні апеляційної скарги 1488,60 грн (т.2 а.с.24) та касаційної скарги 1985 грн (т.2 а.с.80), які за умови задоволення позовних вимог підлягають компенсації за рахунок відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 4466 (чотири тисячі чотириста шістдесят шість) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна