КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/384/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4535/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кравченко Ксенії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2023 року у складі судді Семенюти О.Ю.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 25 липня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. та скасувати рішення про його державну реєстрацію.

Позов обґрунтовано тим, що вона була власницею 1/2 частки в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

25 липня 2016 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування 1/2 частини житлового будинку, за яким вона безоплатно відчужила у власність відповідача 1/2 частку у вказаному домоволодінні.

Позивач посилається на те, що в той період часу в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №752/2506/16-ц за ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 855 215 грн 84 коп.

Для того, щоб запобігти набуття ОСОБА_3 права власності на 1/2 частки в домоволодінні, що належала позивача, у випадку задоволення вказаного позову, ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування 1/2 частини житлового будинку, проте цей договір є фіктивним, оскільки він був укладений без наміру створення правових наслідків.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Кравченко К.М. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 25 липня 2016 року між скаржницею та її матір`ю ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки боялася що її колишній чоловік (при умові задоволення його позову) забере у неї її частину домоволодіння.

Зазначає, що вказаний договір було укладено без мети настання правових наслідків такого укладання.

Вказує, що цей правочин є фіктивним, а отже є недійсним.

Зазначає, що судом першої інстанції залишилося поза увагою той факт, що позивач і відповідач є родичами, а саме донькою та матір`ю. Суд однобічно розглянув зазначену справу, не в повній мірі з`ясував обставини по справі, які мають істотне значення, не надавши доказам у їх сукупності відповідної оцінки, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

Крім того, вважає абсурдним твердження суду першої інстанції, що підставою відмовлення у задоволенні позовних вимог є - відсутність визнання даних обставин іншим співвласником спірного майна (який є третьою особою, а саме колишнім чоловіком позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який на сьогодні у зв`язку з переходом до нього права власності на частку від ОСОБА_3 , став новим власником іншої частини житлового будинку).

Відповідачка та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе слухати справу за їх відсутності.

Колегія суддів заслухавши адвоката Кравченко К.М. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Зі справи убачається, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15 червня 2015 року за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 66-68).

25 липня 2016 року позивач уклав з ОСОБА_2 договір дарування 1/2 частини житлового будинку за яким ОСОБА_1 безоплатно відчужила у власність відповідачки її 1/2 частку у вказаному домоволодінні (а.с. 8).

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. № 30623009 від 25 липня 2016 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 319134044 від 28 грудня 2022 року та № 343786719 від 22 серпня 2023 року (а.с. 15-16, 121-122).

Також, встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року (а.с. 10-12), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року (а.с. 13-14), було відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 855215 грн 84 коп.

Вказане свідчить про те, що станом на день укладення оспорюваного договору, дійсно, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 752/2506/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того позивачка не надала жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, вона та ОСОБА_2 керувались умислом, спрямованим на запобігання набуття ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

При цьому з наявної у справі заяви про визнання позову убачається, що ОСОБА_2 визнала той факт, що договір дарування 1/2 частини житлового будинку був укладений з метою уникнення набуття ОСОБА_3 права власності на вказане майном (а.с. 83-84).

Разом з тим, районний суд обґрунтовано прийшов до висновку, про відсутність підстав до застосування ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки матеріали цивільної справи не містять відомостей про те, що треті особи у справі також визнали вказану обставину.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона вважає такою, що є єдино правильною та єдино можливою, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи (заслуховував пояснення учасників цієї справи, витребував та досліджував докази сторін, допитував свідків тощо), розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування скаржника, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позовні вимоги про скасування державної реєстрації є похідними від первісної позовної вимоги сторони позивача про визнання вищезазначеного договору недійсним (ст. 19 ч. 1 ЦПК України), а тому за наслідками відмови судом у цій справі первісної позовної вимоги, похідна вимога правомірно відхилена судом.

Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Згідно положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кравченко Ксенії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: