Справа № 395/1531/24 Провадження № 2/395/383/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Орендовського В.А.,

за участю секретаря Понури Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомиргороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

До Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в якій позивачі вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років померла ОСОБА_3 . За життя їй належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення на території Дібрівської сільської ради, Новомиргородського району Кіровоградської області площею 3,26 та 3,75 гектарів. За життя, на випадок своєї смерті, ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно якого земельну ділянку площею 3,75 га. заповіла позивачу ОСОБА_1 та земельну ділянку площею 3,26 заповіла позивачу ОСОБА_2 . У встановлений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини, позивачі у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до державного нотаріуса Новомиргородського районного нотаріального округу Заліпського В.О. із заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус прийняв заяви та зареєстрував спадкову справу №62/2022 після смерті ОСОБА_3 . Після спливу шестимісячного строку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса з питанням видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Нотаріусом оформлено спадщину та видано кожному свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки.

Проте заповітом не було охоплено усього спадкового майна, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 30 липня 2024 року, позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до державного нотаріуса Заліпського В.О. з питанням видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частки кожному на вищевказаний житловий будинок. Однак, вивчивши матеріали спадкової справи нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вищеописаний будинок, про що винесено постанову. Відповідно постанови, відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями. Так, дійсно за життя ОСОБА_3 не зареєструвала право власності на вищеописаний житловий будинок після завершення його будівництва в бюро технічної інвентаризації, проте відповідно довідки (витяг з погосподарської книги № 3 за 2021-2025 роки) вищевказаний будинок належав ОСОБА_3 . Таким чином позивачами спадщина прийнята, проте оформити її у нотаріальному порядку неможливо.

На підставі вищевикладеного позивачі просять суд в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , визнати за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право власності на частки кожному житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачі та представник позивачів ОСОБА_4 повідомлені у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, проте представник позивачів направив до суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю та просили суд задовольнити їх.

Представник відповідача повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, проте направив до суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, не заперечують проти задоволення позову.

Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У силу ст.1223 ЦК України позивач має право на спадкування як особа, визначена у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12).

05 серпня 1992 року вперше було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто, до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 75 років померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 09 травня 2022 року (а.с.15).

За життя їй належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення на території Дібрівської сільської ради, Новомиргородського району Кіровоградської області площею 3,26 та 3,75 гектарів.

За життя, на випадок своєї смерті, ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно якого земельну ділянку площею 3,75 га. заповіла позивачу ОСОБА_1 та земельну ділянку площею 3,26 заповіла позивачу ОСОБА_2 , що підтверджується копією заповіту від 22.11.2021 року (а.с.16).

У встановлений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини, позивачі у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до державного нотаріуса Новомиргородського районного нотаріального округу Заліпського В.О. із заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус прийняв заяви та зареєстрував спадкову справу №62/2022 після смерті ОСОБА_3 . Після спливу шестимісячного строку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса з питанням видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Нотаріусом оформлено спадщину та видано кожному свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім`я позивачів та копією заяви про прийняття спадщини (а.с. 17-19).

Проте заповітом не було охоплено усього спадкового майна, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з погосподарської книги №3, копією заповіту (а.с.16, 21).

30 липня 2024 року, позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до державного нотаріуса Заліпського В.О. з питанням отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 365/02-31 від 30.07.2024 року (а.с.27).

Дійсно за життя ОСОБА_3 не зареєструвала право власності на вищевказаний житловий будинок після завершення його будівництва в бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копією архівної довідки БТІ (а.с.20).

Відповідно копії витягу з погосподарської книги № 3 за 2021-2025 роки, вищевказаний будинок належить ОСОБА_3 (а.с.21).

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Вказаний житловий будинок був збудований у 1977 році, що підтверджується технічним паспортом на нього.

У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Тобто, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивачів обґрунтовані, не порушують законних прав та інтересів інших осіб, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задовольнити.

В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Бурти, Новоукраїнського району Кіровоградської області, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,право власності на частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Бурти, Новоукраїнського району Кіровоградської області, визнати за позивачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлений09 грудня 2024 року.

Суддя Новомиргородського районного суду

Кіровоградської області В.А. Орендовський