Справа № 306/2708/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 серпня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бауман Юрій Тіберійович на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2024 року, ухвалене головуючим суддею Вінер Е.А. в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Фінансування інфраструктурних проектів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він працював у Державному підприємстві Фінансування інфраструктурних проектів на посаді юрисконсульта, з 01.02.2013 по 02.08.2021 на посаді заступника директора з юридичних питань. У день звільнення 02.08.2021 позивач працював, виплата всіх сум, що належали йому від відповідача мала відбутись 02.08.2021. Однак, відповідач у день звільнення не здійснив повного розрахунку, а саме не виплатив належну йому заробітну плату в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605 625,00 грн.

19 вересня 2022 року рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області його позов задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів заробітну плату в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605625,00 грн, судовий збір в сумі 2481 грн., судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 067,00 грн. У задоволені решти вимог, в т.ч. стягненні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 33 550,03 грн. відмовлено.

26 січня 2023 року Закарпатським апеляційним судом рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 вересня 2022 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

05 липня 2023 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року скасовано, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 вересня 2022 року залишено в силі. Відповідачем було здійснено оплату належних йому сум лише 25.07.2023.

Таким чином, з 03.08.2021 за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців. У період часу з 03.08.2021 року по 19.01.2023 року кількість днів затримки становить 535 календарних днів, з них робочих - 390 днів. Вважає, що відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 по 19.01.2023 у розмірі 2.331.864,60 грн.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Вказує, що в порушення ст. 116 КЗпП України, відповідач у день звільнення не здійснив повного розрахунку з ним, а саме, не виплатив належну мені заробітну плату в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605 625,00 грн.

У зв`язку з невиплатою відповідачем заробітної плати він звернувся до суду для захисту своїх прав. Незважаючи на те, що постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №306/2066/21 набрала законної сили з моменту її прийняття 05.07.2023 і такою залишено без змін рішення суду першої інстанції за яким його позов було задоволено, відповідач продовжував ухилятись від виплати належних ОСОБА_1 коштів (заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років) за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605 625,00 грн., тим самим затримував розрахунок, який мав відбутись при звільненні ОСОБА_1 02.08.2021. ДП «ФІНІНПРО» фактично здійснило виплату належної йому заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік лише 25.07.2023.

Таким чином, у період з 03.08.2021 року по 25.07.2023 року з вини Відповідача - ДП «ФІНІНПРО», мала місце затримка проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 , у зв`язку з його звільненням 02.08.2021 року.

Стосовно строку позовної давності то зазначає, що вимоги ОСОБА_1 до ДП «ФІНІНПРО» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розпочався не з наступного дня після звільнення його із займаної посади заступника директора юридичних питань у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України - 03.08.2021, не з дня виникнення обов`язку сплатити винагороду - 05.07.2023 (день постановлення Верховним Судом рішення), а з 26.07.2023 (наступного дня за днем здійснення фактичного розрахунку) ДП «ФІНІНПРО» з ОСОБА_1 . Останнім днем строку для пред`явлення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було 26.10.2023, а тому, відповідно, позивач пред`явив позов (надіслав його засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» до суду у межах строку для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні - 24.10.2023 року.

Судом першої інстанції не враховано посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19, згідно з якою «середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника».

З 03.08.2021 за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.

Позиція суду першої інстанції, викладена в оскаржуваному рішенні, що позивачеві здійснено оплату належних йому сум, то відповідно відсутні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спростовується рішеннями суду по справі №306/2066/21, у тому числі постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі №306/2066/21, адже проведення остаточного розрахунку Відповідача з ОСОБА_1 відбулось 25.07.2023 року і, відповідно, ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

ДП «ФІНІНПРО» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило відмовити у задоволенні вимог скарги. При цьому посилалось на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про отримання компенсації за час затримки розрахунку, оскільки вказаний розрахунок відбувся 02.08.2021 р., разом з поданням позовної заяви про стягнення винагороди за вислугу років позивач не висував вимог щодо стягнення компенсації за затримку розрахунку.

Згідно вимог ст. 117 КЗпП України, максимальний строк за який може бути стягнуто суму компенсації становить 6 місяців, тоді як позивач безпідставно просить стягнути таку компенсацію за 2 роки.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 дійшла до думки, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Заявлена позивачем сума компенсації є в 3,5 рази більшою за саму суму винагороди за вислугу років, яку стягнуто судовим рішенням, що є явно не співмірною.

Винагорода за вислугу років, отримана 25.07.2023 року ОСОБА_1 на підставі рішення суду є одноразовою виплатою, яка не є періодичним, щомісячним платежем як надбавка за вислугу років у держслужбовців, а тому не включається до нарахованої заробітної плати під час здійснення обчислення середньоденної заробітної плати. Відтак, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить суму 4 461,80 грн.

Тож, слід дійти висновку про неможливість задоволення вимог апеляційної скарги, враховуючи пропуск позовної давності, невірно обрахований період ймовірної заборгованості, та завищену суму компенсації, що призведе до збагачення позивача за рахунок держави.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, доводи відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд за наступних доводів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що на підставі наказу ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» за № 307-к від 30 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з юридичних питань ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 02.08.2021 року.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області 19 вересня 2022 року у справі № 306/2066/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" заробітну плату в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605625,00 грн., судовий збір в сумі 2481 грн., судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8067,00 грн.

Та постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 вересня 2022 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» про стягнення заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років, відмовлено.

Проте, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2023 року скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року скасовано, а рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 вересня 2022 року залишено в силі.

Згідно відомостей з особистого банківського рахунку ОСОБА_1 вбачається, що ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» здійснило 25.07.2023 року виплату одноразової винагороди за вислугу років у сумі 487 528,12 грн. на виконання рішення суду. Зазначена сума виплачена за вирахуванням податків та зборів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону № 108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

В зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області 19 вересня 2022 року у справі № 306/2066/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково, яке скасовано постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року та у позові ОСОБА_1 відмовлено, але постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2023 року скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року скасовано, а рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 вересня 2022 року залишено в силі. Рішенням суду першої інстанції стягнуто з Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" на користь ОСОБА_1 заробітну плату в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605625,00 гривень.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, даним судовим рішенням доведено той факт, що з боку Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" мало місце невиплата усіх складових по видам заробітної плати ОСОБА_1 при його звільненні з роботи 02.08.2021 року, зокрема одноразової винагороди за вислугу років за 2020, 2021 роки. Наведене стверджує ту обставину, що з ОСОБА_1 не було проведено повний розрахунок в день звільнення, що свідчить про недотримання Державним підприємством "Фінансування інфраструктурних проектів" вимог статті 116 КЗпП України.

Як стверджував ОСОБА_1 і це не заперечувалось Державним підприємством "Фінансування інфраструктурних проектів" виплата суми 605625,00 гривень за вирахуванням обов`язкових податків та зборів була здійснена останнім 25.07.2023 року. А звідси, у період з 03.08.2021 року по 25.07.2023 року з боку Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" мало місце безпідставне затримання по здійсненню повного розрахунку з ОСОБА_1 в частині одноразової винагороди за вислугу років, у зв`язку з його звільненням 02.08.2021 року.

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України зробив акцент на тім, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівнику сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи те, що невиплачена ОСОБА_1 належна сума в розмірі 605625,00 гривень одноразової винагороди за вислугу років при звільненні була сплачена Державним підприємством "Фінансування інфраструктурних проектів" лише 25 липня 2023 року, то початок відліку тримісячного строку для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні слід рахувати з наступного дня за днем проведення повного розрахунку, яким є 26 липня 2023 року. А збігає тримісячний строк для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку 25 жовтня 2023 року.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 24 жовтня 2023 року шляхом надсилання позовної заяви від 24.10.2023 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта». Тож при зверненні до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 дотримався вимог частини другої статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівнику при звільненні.

Щодо здійснення обрахувань середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідності до положень статті 117 КЗпП України (в редакції станом на час звільнення 02.08.2021 р.) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

У першому реченні частини першої статті 27 Закону № 108/95-ВР зазначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. за № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок - 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі

№ 760/2881/19 вказано, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку № 100. Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що в разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Також у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі

№ 758/10562/19 вказано, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100. Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку № 100).

Визначаючи розмір середньомісячної зарплати ОСОБА_1 у відповідності до вимог Порядку № 100, колегія суддів виходить з наступного.

Так останніми двома календарними місяцями, які передували події звільнення позивача 02.08.2021 р. були місяці червень та липень 2021 року.

Згідно довідки Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" про розрахунок середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , сукупний дохід останнього у червні місяці становив 72 357,27 грн., а у липні місяці 115 038,45 грн., що сукупно становить загальну суму - 187 395,72 гривень.

У місяці червні 20 р.д., а у місяці липні 22 р.д., що сукупно становить 42 робочі дні.

Тож, 187 395,72 : 42 = 4 461,80 грн., що становить розмір середньоденної заробітної плати.

Та не дивлячись на це, ОСОБА_1 вважає, що такий середньоденний розмір заробітної плати, який визначено Державним підприємством "Фінансування інфраструктурних проектів" є неправильним з тих підстав, що до його заробітної плати не було включено також виплат за вислугу років, у зв`язку із чим його розмір середньоденної заробітної плати є більшим та становить суму 5 979,14 гривень.

Проте, колегія суддів не погоджується з такою вимогою ОСОБА_1 з тих підстав, що така суперечить приписам Порядку № 100.

Зокрема, в абзаці першому пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

У підпункті б пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Таким чином, виплата одноразової винагороди за вислугу років не включається до структури заробітної плати при здійсненні обчислення середньої заробітної плати.

Відтак, при здійсненні обчислення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні необхідно виходити з розміру суми, яку визначило Державне підприємство "Фінансування інфраструктурних проектів", що становить 4 461,80 грн., середньоденної заробітної плати.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року за № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року внесено зміни у Кодекс законів про працю України.

Так текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, а саме: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції з 19.07.2022 року передбачено, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Виходячи з цієї норми, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку може бути стягнуто з відповідача на користь позивача тільки за період не більш як за шість місяців.

Попередня редакція частини першої статті 117 КЗпП України по 18.07.2022 року передбачала, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У цьому випадку, середній заробіток за весь час затримки стягувався з відповідача на користь позивача по день фактичного розрахунку, тобто, без обмеження певним періодом.

Зважуючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні належить здійснювати за два періоди, а саме, з 03.08.2021 р. по 18.07.2022 р. та з 19.07.2022 р. по 18.01.2023 року.

За період з 03.08.2021 р. по 23.02.2022 р. було 142 робочі дні, а з 24.02.2022 р. по 18.01.2023 р. було 241 робочий день. Таким чином, загальна кількість робочих днів становить 383 днів.

Тож, 383 р.д. х на 4 461,80 грн., середньоденної заробітної плати, то отримаємо 1 708 869,40 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на яку ОСОБА_1 має право за даним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство "Фінансування інфраструктурних проектів" посилалось на те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вирішуючи дане питання, колегія суддів вважає за необхідне застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в пунктах 81-92 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Застосовуючи до обставин справи № 306/2708/23 критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, які визначено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів зазначає, що розмір простроченої заборгованості роботодавця на день звільнення становив суму 605625,00 грн. Період невиплати роботодавцем зазначеної суми позивачу становив з 03.08.2021 р. по 25.07.2023 року. За даний період затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 міг розпорядитись зазначеними коштами, зокрема поставити на депозит чи інвестувати в цінні папери та отримати ймовірний дохід, який є його майновою втратою. Щоб отримати від відповідача виплату одноразової допомоги за вислугу років, ОСОБА_1 звертався до суду за захистом порушеного трудового право на належну оплату заробітної плати. Апеляційний суд визначив розмір затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 708 869,40 гривень, тоді як ОСОБА_1 визначив такий у розмірі 2 331 864,60 гривні, що є в 3,85 разів більше за суму 605 625,00 гривень, яка не була виплачена при звільненні.

З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 605 625,00 гривень. Наведена сума відповідає тим майновим втратам позивача, яких зазнав при затримці розрахунку при звільненні, а тим більше такий розмір не може бути більшим за суму, яку відповідач не виплатив при звільненні позивача.

В супереч зазначеному, суд першої інстанції безпідставно відмовив у цілому ОСОБА_1 у задоволенні позову щодо стягнення з Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

А звідси, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та постановленню нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог, оскільки вимоги апеляційної скарги є частково підставними.

Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах справи, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та помилково дійшов висновку про повне відхилення заявлених вимог.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є частково порушеним, тому такі позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим і доводи апеляційної скарги є частково підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

А звідси, судовий збір за подання позову до суду першої інстанції та апеляційної скарги у справі становить загальну суму у розмірі 29 524,00 (13 420,00 + 16 104,00) гривень, Т.1, а.с. 13, Т.2, а.с. 33.

Зазначена сума підлягає стягненню з Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бауман Юрій Тіберійович, задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2024 року скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», , адреса: 03118, м. Київ, вул. Хотівська, буд. 4, літера А на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 суму в розмірі 605 625,00 гривень (вказана суму зазначена з податками та обов`язковими платежами) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судові витрати у розмірі 29 524,00 гривні судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

У решті розміру суми позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: