П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 567/795/24

Провадження № 22-ц/4815/1173/24

Головуючий у Острозькому районному суді

Рівненської області: суддя Назарук В.А.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини)

04 липня 2024 року у м. Острог

Рівненської області

без фіксування судового засідання технічними засобами

Повний текст рішення складено: 09 липня 2024 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_2 адвоката Гуль Наталії Віталіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 04 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, а саме 700 000 гривень основного боргу, 8 432, 94 гривні інфляційних втрат, 5 909, 84 гривні суми трьох процентів річних.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 09 червня 2023 року він позичив на користь ОСОБА_2 700 000 гривень, який зобов`язався повернути у термін до 31 грудня 2023 року, про що було складено відповідну розписку. Проте у встановлений договором позики строк позичальник грошові кошти йому не повернув.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 04 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700 000 гривень за договором позики від 09 червня 2023 року, 8 432, 94 гривні інфляційних втрат, 5 909, 84 гривні суми трьох процентів річних та 7 143, 43 гривні судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у порушеннях норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить його скасувати, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом положень ст. 8 Конституції України, ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.ст. 2, 8, 128, 211, 263 ЦПК України.

У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі "Gurepka v. Ukraine" Європейський суд з прав людини вказував, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона у спарві не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі "Trudov v. Russia").

Заявник звертає увагу на те, що спірні правовідносини вирішено судом першої інстанції за його відсутності, адже його не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. При цьому про наявність справи йому стало відомо лише 16 липня 2024 року, тобто у день отримання оскаржуваного рішення за зареєстрованим місцем проживання.

Щодо вручення процесуальних документів, то йому їх було надіслано в електронній формі 09 серпня 2024 року об 11 год. 39 хв. При цьому не отримував і судових повісток про розгляд справи, оскільки з 04 травня 2024 року по 09 травня 2024 року та з 24 травня 2024 року по 15 липня 2024 року перебував за кордоном, що стверджується копією паспорта для виїзду за кордон з відмітками (штампами) працівника прикордонної служби про перетин кордону.

Тому вважає, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та на підставі висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 лютого 2019 року у справі №234/8333/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №2-2581/11, від 22 січня 2020 року у справі №759/1958/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі №638/15016/14-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №617/1322/15-ц, від 03 лютого 2021 року у справі №638/15016/14-ц, від 24 березня 2021 року у справі №211/1971/15-ц, від 27 квітня 2021 року у справі №184/104/17, від 19 січня 2022 року у справі №325/2132/19, від 02 лютого 2022 року у справі №127/2-4507/09, від 09 лютого 2022 року у справі №344/11947/20 тощо, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2023 року ОСОБА_2 складено розписку, за якою отримав у позивача грошові кошти в сумі 700 000 гривень та зобов`язався повернути їх до 31 грудня 2023 року.

Між тим, в обумовлений строк позичальник своє зобов`язання з повернення грошових коштів на користь ОСОБА_1 не виконав.

Вважаючи, що відповідачем внаслідок невиконання зобов`язання за договором позики порушено його суб`єктивні цивільні права, що призвело до неповернення одержаних грошових коштів у розмірі 700 000 гривень, у квітні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 700 000 гривень основної заборгованості, а також передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України 8 432, 94 гривні інфляційних втрат і 5 909, 84 гривні суми трьох процентів річних.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки представленими ним доказами переконливо підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 09 червня 2023 року і неповернення позичених 700 000 гривень на користь позикодавця.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання, а тому з урахуванням вимог закону і обставин справи відповідач повинен сплатити ОСОБА_1 , крім 700 000 гривень основного боргу, також 8 432, 94 гривні інфляційних втрат та 5 909, 84 гривні суми трьох процентів річних.

При цьому враховано, що судом ОСОБА_2 повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, однак у судове засідання він з невідомих причин не з`явився.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зазначений процесуальний підхід, що міститься у цій нормі закону, висновувано і Верховним Судом у постановах 06 лютого 2019 року у справі №234/8333/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №2-2581/11, від 22 січня 2020 року у справі №759/1958/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі №638/15016/14-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №617/1322/15-ц, від 03 лютого 2021 року у справі №638/15016/14-ц, від 24 березня 2021 року у справі №211/1971/15-ц, від 27 квітня 2021 року у справі №184/104/17, від 19 січня 2022 року у справі №325/2132/19, від 02 лютого 2022 року у справі №127/2-4507/09, від 09 лютого 2022 року у справі №344/11947/20 тощо.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як видно з відміток паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого 24 квітня 2024 року, протягом часу з 04 травня 2024 року по 09 травня 2024 року та з 24 травня 2024 року по 15 липня 2024 року ОСОБА_2 перебував за кордоном. Тобто 14 червня 2024 року та 20 червня 2024 року він не міг отримати судові повістки про виклик у судові засідання.

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 06 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст. 274-279 ЦПК України, з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, справу розглянуто судом попередньої інстанції за відсутності відповідача, який належним чином не був повідомлений про дату, час і місце засідання суду.

Оскільки повідомлення ОСОБА_2 визнано судом обов`язковим, а він обґрунтовує свою апеляційну скаргу тими обставинами, що йому не було вручено судові повістки і він не був обізнаний з тим, що в Острозькому районному суді Рівненської області знаходиться цивільна справа №507/795/24, де він є відповідачем, тому встановлено достатність законних підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Приходячи до переконання про ухвалення нового судового рішення, колегія суддів бере до уваги те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Тому за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не є виконаним.

Тобто факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 за узгодженими сторонами істотними умовами договору підтверджується змістом розписки, яка складена позичальником власноручно.

Відповідно до ст.ст. 626, 627, 1046-1047, 1049, 526, 530, 599, 545, 204 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №753/20532/14-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №233/4822/18, від 14 квітня 2021 року у справі №642/4200/17, від 01 вересня 2021 року у справі №266/5745/18, від 29 вересня 2021 року у справі №640/9165/19, від 03 листопада 2021 року у справі №705/3275/18, від 09 грудня 2021 року у справі №570/5689/16 зазначається, що частиною другою ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: а) формулювання "наявність боргового документа у боржника" варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі ст. 528 ЦК України виконала зобов`язання; б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на "знаходження" в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; в) у ч.3 ст. 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; г) ч.3 ст. 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у ст. 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Як убачається, правомірність договору позики відповідачем не оспорюється.

Факт написання боргової розписки позичальником за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту свідчить про досягнення сторонами згоди по наведених у ній умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим правочином суми грошових коштів.

Отже, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 700 000 гривень заборгованості за договором позики.

Крім того, до задоволення підлягає і позов у частині стягнення інфляційних втрат та суми трьох процентів річних.

Так, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, за правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України з нього слід стягнути також інфляційні втрати і суму трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості.

Індекс інфляції за січень 2024 становить 100,40%, за лютий 2024 року 100,30%, за березень 2024 100,50%. Тому індекс інфляції за період = (100,40:100) х (100,30:100)х (100,50:100) = 1,01204706. Отже, інфляційні втрати складають 8 432, 94 гривні (700 000 гривні х 1,012204706 700 000 гривні).

Щодо розрахунку трьох процентів річних, то він здійснюється за формулою С (сума заборгованості) х 3% х Д (кількість днів прострочення) : 365.

Отже, сума трьох процентів річних становить 5 909, 84 гривні (700 000 х 3% х 103 (кількість днів):366(днів у році)).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Спонуканням для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення позову відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у розгляді справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на ч.ч. 1, 8, 13 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем при зверненні до суду попередньої інстанції і документально підтверджений судовий збір у розмірі 7 143, 43 гривні слід стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 04 липня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700 000 (сімсот тисяч) гривень основної заборгованості за договором позики, 8 432 (вісім тисяч чотириста тридцять дві) гривні 94 копійки інфляційних втрат, 5 909 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`ять) гривні 84 копійки суми трьох процентів річних та 7 143 (сім тисяч сто сорок три) гривні 43 копійки судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

Н.М.Ковальчук