ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження №22-ц/821/1017/24 22-ц/821/1018/24Головуючий по 1 інстанції
22-ц/821/1019/24 Справа №708/1372/23 Категорія: 314000000 Івахненко О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

секретар: Новицька Н.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особи, що подають апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 адвоката Співак Вікторії Анатоліївни на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року, додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Співак Вікторії Анатоліївни на додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб - автомобіль марки Dacia моделі Logan, 2008 року випуску, та грошові кошти у розмірі 7300 доларів США; визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,2578 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності на частину грошових коштів у розмірі 106964,72 грн.; визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки Dacia моделі Logan, 2008 року випуску, та право спільної часткової власності на частину грошових коштів у розмірі 160143,01 грн., стягнути з відповідача на її користь 106 964,72 грн., судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на відповідача.

Позов мотивувала тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.01.2006 року, який 03.09.2020 року було розірвано відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області. Під час шлюбу було набуто таке майно: житловий будинок з надвірними господарськими спорудами та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Dacia моделі Logan, 2008 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 ; грошові кошти в сумі 7300 доларів США.

Позивач зазначала, що сторони не можуть дійти згоди щодо питання користування та розпорядження автомобілем та грошовими коштами, які відповідач забрав собі, що і стало підставою звернення до суду.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль марки Dacia Logan, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд та на частку земельної ділянки площею 0,2578 га, кадастровий номер :02:001:0252 - що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2578 га, кадастровий номер :02:001:0252 - що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , право приватної власності на транспортний засіб марки DACIA LOGAN д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний.

Вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб марки DACIA LOGAN д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний, в розмірі 74460,86 (сімдесят чотири тисячі чотириста шістдесят) гривень 86 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, доказів відступлення від засад рівності сторони не надали, а тому суд визнав за позивачем право приватної власності на житлового будинку та земельної ділянки та за відповідачем - на житлового будинку та земельної ділянки. Стосовно поділу автомобіля, суд зазначив, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на дане майно, яке набуте у період шлюбу, а позивачка, виявивши бажання про припинення права на 1/2 частку спірного транспортного засобу, володільцем якого є відповідач, має право на грошову компенсацію за 1/2 частку вказаного транспортного засобу, що підлягають стягненню з відповідача на її користь. Вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю грошових коштів в сумі 7300 доларів США суд визнав недоведеними, в зв`язку з чим відмовив у задоволенні даної вимоги.

Вирішуючи питання по заяві представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про те, що позов подано в межах строку позовної давності, оскільки позивачка дізналася про порушення свого права на набуте у період шлюбу майно 25.03.2021 - дня набрання законної сили рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 24.12.2020, а з позовом звернулась 04.10.2023, тобто в межах строку позовної давності.

14.04.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат. Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 73 000 грн.

Додатковим рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 14 890 грн.

15.04.2024 представник ОСОБА_1 адвокат Співак В.А. подала заяву про розподіл судових витрат, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 74 000 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року заяву задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 14 154 грн.

Вирішуючи заяви про розподіл судових витрат, суд керувався принципами справедливості та верховенства права, та визначив розмір судових витрат, які понесені сторонами за надання правничої допомоги з врахуванням обґрунтованості та пропорційно до задоволених позовних вимог.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року виправлено описку в повному тексті рішення, та вказано вважати правильною дату ухвалення 09 квітня 2024 року.

Не погоджуючись з рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року та додатковими рішеннями Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Співак В.А. подала апеляційну скаргу.

Крім того, ОСОБА_2 звернувся з апеляційними скаргами на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року, яким вирішено заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі адвокат Співак В.А. заявляє вимоги про скасування рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року та додаткових рішень Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року, та ухвалення нових. Просить задовольнити позовні вимоги повністю, задовольнити заяву про розподіл судових витрат, а в задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що представником позивача заявлялись клопотання про витребування доказів, зокрема, про направлення судового доручення до компетентного органу Республіки Польща про надання правової допомоги із проханням надати інформацію щодо відкритих або закритих рахунків в банках Республіки Польща на ім`я ОСОБА_2 , інформації щодо зареєстрованих об`єктів нерухомості та транспортних засобів за ОСОБА_2 , відомостей про номер PESEL ОСОБА_2 , а також клопотання про витребування з Територіального сервісного центру МВС №7141 інформації про зареєстровані за ОСОБА_2 за період 2006-2020 транспортні засоби.

Однак, судом було безпідставно відмовлено у задоволенні вказаних клопотань, що викликає сумнів в упередженості судді, в зв`язку з чим було подано заяву про відвід судді, у задоволенні якої відмовлено.

Скаржник вважає, що суд безпідставно не відніс кошти в сумі 7300 доларів США до спільної сумісної власності. Факт наявності вказаних коштів підтверджується відповідачем у поданих деклараціях і відповідач не довів, що ці кошти він витратив в інтересах сім`ї. Натомість, надання спільних коштів в борг без відома позивача і невжиття заходів щодо їх повернення слід кваліфікувати як витрати на шкоду інтересам сім`ї. Відповідач підтвердив, що кошти за розписками, виданими на ім`я відповідача, не були повернуті. Факт зазначення їх у декларації за 2019 рік, яка подана відповідачем 07.03.2020, свідчить про наявність таких коштів станом на 31.12.2019 і їх неповернення з вини відповідача.

Також, скаржник вважає незаконним рішення суду в частині залишення в спільній власності домоволодіння, що не відповідає інтересам жодної зі сторін, оскільки визнання права власності за відповідачем на частину домоволодіння створить суттєві перешкоди у здійсненні такого права обом співвласникам.

В рішенні суду не наведено мотивів з яких суд дійшов висновку щодо розподілу майна подружжя у спосіб, вказаний у резолютивній частині рішення, а не у спосіб запропонований позивачем з урахуванням усталеного сторонами порядку користування вказаним майном, який полягає в тому, що після розірвання шлюбу позивач користується будинком і земельною ділянкою, а відповідач автомобілем, що не заперечується сторонами.

Не погоджується представник позивача і з висновками суду за результатами розгляду заяви про розподіл судових витрат. Звертає увагу колегії суддів на те, що суд задовольнив вимоги відповідача про стягнення витрат за участь представника відповідача у судових засіданнях, однак, при розгляді аналогічної заяви представника позивача відмовив у задоволенні вимог про стягнення таких витрат.

На переконання скаржника, витрати на правничу допомогу відповідача є неспівмірними із наданими послугами, оскільки функція представника відповідача мала формальний характер з метою створення таких витрат для уникнення обов`язку їх відшкодування позивачу.

У апеляційній скарзі на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року ОСОБА_2 просить скасувати рішення в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу марки DACIA LOGAN д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та в частині стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб в розмірі 74 460 грн 86 коп.

В обґрунтування вимог скарги, вказує, що рішення у вказаній частині є незаконним, висновки суду не відповідають доказам у справі, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує, що висновки суду про придбання спірного автомобіля за спільні кошти зроблені без належних доказів, які повинен надати позивач.

Крім того, на переконання скаржника, позивач не довела дійсної вартості майна, про поділ якого вона просила.

Вказує, що звіт від 18.08.2020 містить відомості про ушкодження та недоліки спірного транспортного засобу, а звіт № 01Р/11/23 від 04.10.2023, наданий позивачем, не містить такої інформації, отже, не відображає дійсну вартість майна, що не враховано судом при розгляді справи.

В обґрунтування вказаних доводів посилається на практику ВС - постанови у справах №755/20923/14-ц, №301/2231/17, 402/849/18, №199/291/21, №753/1902/21, відповідно до якої вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його ринкової вартості на час розгляду справи.

Також, скаржник зауважує, що позивач не довів жодними доказами момент, коли вона дізналась про порушення свого права щодо спірного транспортного засобу, а тому, висновки суду про відсутність пропуску строку позовної давності є безпідставними.

Вважає, що строк позовної давності за вимогами про поділ автомобіля повинен обраховуватись з часу припинення ведення сторонами спільного господарства, тобто з дня набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, 05.10.2020.

Таким чином, скаржник вважає, що позов про поділ спільного майна подано зі спливом трьохрічного строку позовної давності.

Окремо, скаржник звертає увагу колегії суддів на те, що судом не встановлено дійсної дати передання позовної заяви ТОВ «Добра доставка» для пересилання, що має значення для встановлення дійсного строку позовної давності.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18.04.2024, яким задоволено частково заяву представника позивача про розподіл судових витрат, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви, мотивуючи тим, що в позовній заяві позивачем зазначалось про попередній розмір судових витрат в розмірі 39 500 грн.

В заяві про розподіл судових витрат від 14.04.2024 представник позивача просить стягнути судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 74 000 грн., однак, в судових дебатах доказів на підтвердження розміру витрат за надання професійної правничої допомоги представником позивача не надано, а тому, на думку скаржника, вимога про стягнення таких витрат не може бути задоволена.

Вважає, що позивач та її представник своєю поведінкою та подачею необґрунтованих клопотань, сприяли затягуванню розгляду справи більше ніж на 4 місяці, що також повинно було враховуватись судом при розгляді заяви про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зазначає, що суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів, оскільки позивач не підтвердив неможливість самостійно отримати такі докази.

Вважає, що твердження представника ОСОБА_1 про включення до спільного майна подружжя грошової суми в розмірі 7300 доларів США, обґрунтовано відхилені судом, оскільки позивачем не доведено жодними доказами, окрім роздруківок декларацій за 2017 рік, які не доводять даної вимоги позивача. Так, роздруківки не містять повної інформації, оскільки багато розділів є конфіденційною інформацією, з них неможливо встановити особу, що подала таку декларацію та тотожність деклараціям, поданим ОСОБА_2 .

Стосовно поділу домоволодіння, ОСОБА_4 зазначає, що ним надавалась згода на припинення його права власності виключно в порядку, передбаченому законом, однак, позивачем не виконано вимог ст. 71 СК та ст. 365 ЦК України, а тому суд обґрунтовано провів поділ домоволодіння шляхом визначення часток у його вартості.

Крім того, вважає необґрунтованими доводи скарги на додаткові рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18.04.2024.

З огляду на викладене, вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення.

У відзиві представника ОСОБА_1 адвоката Співак В.А. на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18.04.2024, яким вирішено заяву позивача про розподіл судових витрат, ставиться питання про відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В обґрунтування відзиву адвокат зазначає, що доводи ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки позивачем відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України подано докази розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, та заяву про подачу таких доказів було зроблено в судовому засіданні до закінчення судових дебатів, що узгоджується з вимогами ст. 141 ЦПК України.

Також, адвокат вважає безпідставними твердження ОСОБА_2 щодо затягування розгляду справи, внаслідок подачі позивачем клопотань та відкладення засідань, оскільки представником позивача здійснювалися всі необхідні та передбачені законом процесуальні дії в межах чинного законодавства, з метою захисту інтересів позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, яка подана ОСОБА_2 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09.04.2024, адвокат Співак В.А. зазначає, що доводи відповідача стосовно придбання ним автомобіля за власні кошти, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, навпаки було встановлено, що він придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільним майном подружжя, що підлягає поділу.

Адвокат наголошує, що твердження ОСОБА_2 стосовно неналежності таких доказів, як роздруківки декларацій, жодним чином не обґрунтовані, а тому судом не повинні прийматися. Крім того, декларації розміщені на офіційному ресурсі в режимі вільного доступу, та відповідальність за внесення в них недостовірних даних передбачена законом.

Безпідставними вважає доводи ОСОБА_2 з приводу врахування судом звіту про оцінку автомобіля, наданого позивачем, та відхилення звіту за 2020 рік, що долучений відповідачем.

Так, на відповідача, у випадку незгоди з розміром шкоди, що визначений в звіті про оцінку автомобіля від 04.10.2023, закон покладає обов`язок спростування належними та допустимим доказами такий розмір. Натомість, відповідачем, як не заявлялось клопотання про призначення експертизи, так і не надано звіту про вартість автомобіля станом на момент розгляду справи.

Також адвокат звертає увагу на правильність висновків суду стосовно звернення з позовом в межах строків позовної давності, що було належним чином обґрунтовано позивачем, а протилежні доводи скаржника ОСОБА_2 з цього приводу вважає помилковими.

У відзиві адвокат вказує про орієнтовний розмір судових витрат за надання професійної правничої допомоги, які очікує понести позивач на суму 35 500 грн.

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року просить відмовити.

Заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг та законність оскаржуваних рішень, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року не повністю відповідає вказаним вимогам закону, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.01.2006 року, який розірвано відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 03.09.2020 року, що набрало законної сили 05.10.2020 року.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 24.12.2020 року, яке набрало законної сили 25.03.2021 року, задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,2578 га, кадастровий номер :02:001:0252, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині позову відмовлено.

Отже, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 вказаним рішенням визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, позивач ставила вимогу про визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки DACIA LOGAN, 2008 року випуску, д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний та грошових коштів в сумі 7300 доларів США, а також просила здійснити поділ всього спільного майна, а саме: домоволодіння, автомобіля та грошових коштів.

Стосовно рішення суду про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобілю марки DACIA LOGAN, 2008 року випуску, д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки DACIA LOGAN, 2008 року випуску, д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний, був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, та зареєстрований за ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.

Оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що автомобіль являється спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Протилежні доводи ОСОБА_2 у апеляційній скарзі щодо незаконності визнання автомобіля спільною сумісною власністю, які не доведені жодними доказами, колегія суддів не приймає до уваги, а твердження ОСОБА_2 , що саме позивач повинна довести придбання спірного автомобіля за спільні кошти є безпідставним, оскільки закон покладає обов`язок спростування презумпції спільності майна на відповідача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині поділу будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , по позивачу та відповідачу є законним та обґрунтованим, а також відповідає інтересам сторін.

Доводів, які б давали підстави для відступлення від рівності часток сторін у домоволодінні, скаржники не навели.

У апеляційній скарзі адвокат Співак В.А. не погоджується з поділом домоволодіння, мотивуючи тим, що такий порядок поділу проведено судом без врахування інтересів сторін, однак, колегія суддів вважає такі доводи скаржника помилковими, оскільки предметом позову є, зокрема, поділ спільного домоволодіння та автомобіля, які не є тотожними об`єктами власності, та є абсолютно різними за ціннісними характеристиками, як об`єкти рухомого та нерухомого майна. Тому колегія суддів вважає висновки суду про поділ домоволодіння між сторонами в рівних частках по справедливим та законним.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині поділу спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Так, визначаючи вартість автомобіля, який підлягає поділу між сторонами, колегія суддів виходить з його середньої ринкової вартості, вказаної у звіті №01Р/11/23 від 04.10.2023, який виконано суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 , та складає 148 921 грн 71 коп.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду щодо неприйняття вартості спірного автомобіля, визначеної суб`єктом оціночної діяльності ТБ «Універсальна» ОСОБА_6 у звіті від 18.08.2020, який надано відповідачем до суду першої інстанції, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля DACIA LOGAN, 2008 року випуску, д.н.з: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , колір червоний, становить 38 020 грн, оскільки судом враховується дійсна вартість спірного майна, яке підлягає поділу, станом на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про визначення вартості майна, яке підлягає поділу між сторонами, колегія суддів враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", згідно якого вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З огляду на викладене, суд при визначенні вартості спірного автомобіля обґрунтовано врахував його вартість, ґрунтуючись на оцінці автомобіля, визначеної у звіті №01Р/11/23 від 04.10.2023, тобто проведеної на момент подачі позову до суду.

Натомість, звіт про оцінку автомобіля, що наданий відповідачем, проведено 18.08.2020, тобто більше ніж за 3 роки до розгляду справи, а тому вартість, що вказана у ньому, не відповідає дійсній ринковій вартості автомобіля на час розгляду справи, стан якого за три роки міг, як покращитись, так і погіршитись.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє твердження скаржника ОСОБА_2 щодо безпідставності неврахування дійсної вартості автомобіля, вказаної у звіті від 18.08.2020, як такої, що визначена з урахуванням стану транспортного засобу.

Крім того, колегія суддів критично оцінює доводи ОСОБА_2 , що суд невірно врахував оцінку автомобіля, вказану у звіті від 04.10.2023, яка є середньою ринковою вартістю для автомобіля аналогічного за технічними характеристиками, тобто вартість визначена без оцінки спірного автомобіля.

Враховуючи, що автомобіль зареєстрований за відповідачем та перебуває у його користуванні, а позивач не мала до нього доступу, звіт складено на підставі ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові ВС від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц.

Згідно з ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Натомість, відповідач на підтвердження доводів відзиву на позов, не скористався правом на подачу клопотання про призначення судової експертизи для визначення дійсної вартості спірного автомобіля на час судового розгляду справи.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання визначення вартості спільного автомобіля, суд вірно врахував вартість, визначену в звіті №01Р/11/23 від 04.10.2023.

Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений у натурі між сторонами без втрати свого цільового призначення.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розподілу між сторонами.

Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, та позивач не заперечувала, що спірним автомобілем весь час користується відповідач та просила суд передати його в приватну власність відповідачу, тобто не претендувала на визнання за нею права власності на спірний автомобіль, суд обґрунтовано прийняв рішення про визнання права приватної власності на автомобіль за відповідачем, з виплатою останнім позивачу грошової компенсації вартості частини спірного автомобіля, що складає 74 460 грн 50 коп. (148 921, 71 грн * 1/2).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника ОСОБА_2 стосовно необхідності його згоди на виплату такої компенсації, оскільки відповідно до постанови Великої Палати ВС від 08.02.2020 у справі №209/3085/20, згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності на частку якого у праві спільної сумісної власності припиняється не є обов`язковою. За змістом ч.4 ст. 71 СК України та положенням ч. 2 ст. 364 ЦК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд.

Враховуючи відсутність вимог позивача на отримання у власність спірного автомобіля, а навпаки, прохання визнати право власності за відповідачем, суд дійшов вірного висновку при поділі спільного транспортного засобу, стягнувши з відповідача грошову компенсацію вартості частини автомобіля на користь позивача.

Тобто, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду в частині визнання автомобіля спільною сумісною власністю сторін та визначення порядку поділу спільного домоволодіння (будинку та земельної ділянки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіля, відповідає вимогам закону, є обґрунтованим та мотивованим, а доводи скаржників в цій частині спростовуються викладеним.

Водночас, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання грошових коштів в сумі 7300 доларів США спільною сумісною власністю та розподіл даних коштів між сторонами, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З долучених позивачем копій декларацій ОСОБА_2 , зокрема, останньої за типом «після звільнення» від 07.03.2020, яка містить звітність за 2019 рік, станом на 31.12.2019 у ОСОБА_2 рахувались активи у вигляді грошових коштів, що позичені третім особам в сумі 7300 доларів США, які належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 50 % кожному. Дані, наведені у декларації не спростовані ОСОБА_2 (т. 1 а.с.40).

Тобто, вказані грошові кошти набуті під час спільного проживання позивача та відповідача, надані в позику третій особі під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю, що також зазначено самим відповідачем у декларації та не спростовано останнім під час розгляду справи.

Відповідач, на якого законом покладається тягар спростування презумпції спільності майна, не надав доказів того, що ці кошти належали йому особисто або були надані чи подаровані йому третіми особами.

Висновки суду щодо безпідставності вимог про визнання вказаної суми спільною сумісною власністю, оскільки відсутні відомості про джерело походження даних коштів, колегія суддів вважає помилковими, так як даними коштами відповідач розпорядився під час перебування з позивачкою у шлюбі, а доказів того, що кошти були не спільно набутим майном подружжя, відповідач не надав.

Не заслуговують на увагу твердження скаржника ОСОБА_2 стосовно неналежності таких доказів, як роздруківки декларацій, так як декларації розміщені на офіційному ресурсі НАЗК є загальнодоступними для будь-якого користувача, а відповідальність за внесення в них недостовірних даних передбачена законом.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника ОСОБА_2 , щодо безпідставності позовних вимог про визнання коштів в сумі 7300 доларів США спільною сумісною власністю сторін, з огляду на те, що вказані кошти були надані у позику третій особі, яка так і не повернула їх, а тому цих коштів взагалі немає, і строк позовної давності щодо вимог про стягнення коштів вже минув, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, грошові кошти, що надані відповідачем у позику третій особі, мали бути повернуті в строк визначений в договорі позики (розписках), копія частини яких надана ОСОБА_2 в суд першої інстанції, або позикодавець міг пред`явити до позичальника вимогу про повернення коштів, тобто реалізувати своє право вимоги на повернення коштів.

Натомість, дана обставина не впливає на визначення даних коштів як спільної сумісної власності.

Оскільки апеляційним переглядом установлено, що вищевказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, тому виходячи з рівності часток на спільне майно, суд приходить до висновку про поділ грошових коштів в сумі 7300 доларів США між сторонами та визнання за кожною із сторін права власності на частину коштів, що складає 3650 доларів США.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 23.10.2019 р. у справі №723/304/16-ц, від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18, у випадку, якщо кошти надані у позику третій особі в доларах США, позичальник має повернути кошти у валюті, в якій отримана позика.

Враховуючи, що кошти в сумі 7300 доларів США, надані в позику третім особам в іноземній валюті, а зобов`язання з боку позичальника має виконуватись відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України у валюті, в якій отримано позику, колегія суддів не визначає еквівалент 7300 доларів США в гривні.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання грошових коштів в сумі 7300 доларів США спільною сумісною власністю сторін та визнання права власності за позивачем та відповідачем на відповідну частину коштів, з урахування рівності часток у спільному майні, не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам у справі, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення даних вимог, визнавши грошові кошти в сумі 7300 доларів США спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в порядку поділу даного майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на коштів за кожним, тобто по 3650 доларів США.

Відносно вимог представника ОСОБА_1 адвоката Співак В.А. про стягнення належної позивачці частини вказаних коштів, колегія суддів зазначає, що суд визнає її право власності на частину коштів, тобто на 3650 доларів США, однак, питання про стягнення даних коштів з відповідача в межах розгляду даної справи, колегія суддів не може вирішити, оскільки відповідно до даних роздруківки декларації за 2020 рік, кошти були надані в позику третій особі, а матеріали справи не містять доказів їх повернення відповідачу. Позивач для захисту свої законних прав має право звернутись з вимогою про повернення належної їй частини коштів до позичальника або до відповідача, у випадку їх повернення останньому.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові в справі №496/1069/18 від 23.02.2022, обрання судом апеляційної інстанції при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам представника ОСОБА_1 адвоката Співак В.А. про відсутність обґрунтування рішення суду щодо зміни поділу спільного майна, від запропонованого позивачем, колегія суддів враховує, що майно, яке судом визнано спільною сумісною власністю сторін складається з об`єктів рухомого та нерухомого майна, тобто майна яке є різним за своїми властивостями та призначенням, а тому з урахуванням принципу справедливості та розумності, суд дійшов вірного висновку про обрання саме такого порядку поділу спільного майна сторін, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині домоволодіння, та визнавши право приватної власності на автомобіль за відповідачем з виплатою останнім грошової компенсації позивачу в розмірі вартості частини автомобіля.

Стосовно доводів ОСОБА_2 про пропуск строків позовної давності для звернення позивачки з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна, позиція колегії суддів зводиться до наступного.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналізуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, варто врахувати, що при визначенні початку перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відмови у позові за пропуском строку позовної давності, оскільки позивач дізналась про порушення свого права власності на спільне майно після розірвання шлюбу рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 03.09.2020, яке набрало законної сили 05.10.2020, а ОСОБА_2 не доведено, що позивач була обізнана про порушення своїх прав на спільне майно раніше.

Враховуючи, що позивач звернулась з позовом 04.10.2023 (дата відправки позовної заяви з додатками), тобто в межах трирічного строку позовної давності, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування пропуску строку позовної давності та відмови у задоволенні позову за цією підставою.

Стосовно апеляційних скарг на додаткові рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18.04.2024 , колегія суддів враховує наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу,

що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в заяві про ухвалення додаткового рішення, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за надану професійну правничу допомогу в сумі 73 000 грн, обґрунтовуючи тим, що ним було укладено договір про надання професійної правничої допомоги з адвокатом Стаськом О.Г. у даній цивільній справі, відповідно до умов якого вартість 1 год витраченого часу становить 1000 грн, а прийняття участі у судовому засіданні 2000 грн за 1 год. та визначена орієнтовна вартість послуг адвоката.

На виконання договору адвокатом було надано послуги, що відображені в актах приймання-передачі наданих послуг №1 та №2. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг №1 вартість послуг адвоката склала 51 000, а акту приймання-передачі наданих послуг №2 - 22 000 грн.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 суд виходив з того, що визначений відповідачем розмір є необґрунтованим, не відповідає обсягу послуг, що надані адвокатом, складності справи, яка є типовою та малозначною, врахував строки розгляду справи, ціну позову та заявлений представником відповідача перед судовими дебатами розмір судових витрат, які він очікує понести в сумі 51 000 грн. Враховуючи критерії розумності, суд визначив обґрунтованим розмір судових витрат, що понесені відповідачем за надану професійну правничу допомогу на суму 25 000 грн. З врахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд визначив суму судових витрат за надання професійної правничої допомоги, яка підлягає до стягнення з позивачки на користь відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 14 890 грн.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Питання гонорару та порядку здійснення розрахунків визначено сторонами у пункті 4 договору про надання правової допомоги б/н від 12 грудня 2023 року, укладеного між адвокатом Стаськом О.Г. та ОСОБА_2 (а. с. 9-11, т. 4).

Відповідно до договору визначено орієнтовну вартість послуг адвоката: усна консультація 1000 грн, аналіз реєстру судових рішень 1000 грн; аналіз позовної заяви з додатками 2000 грн; зустріч з клієнтом для узгодження правової позиції 1000 грн; підготовка адвокатських запитів, збирання доказів 3000 грн; складання відзиву на позов 3000 грн; складання заяв з процесуальних питань 3000 грн; участь адвоката у судових засіданнях суду 3000 грн; якщо буде досягнуто мету представництва, тобто суд ухвалить рішення про відмову у позові додатково сплачується 15 000 грн; якщо буде частково досягнуто мету представництва, тобто відмова у позові частково додатково клієнт сплачує 10 000 грн.

Відповідно до акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 10.03.2024 до договору про надання професійної правничої допомоги №б/н від 12.12.2023, вартість наданих адвокатом послуг склала 51 000 грн.

Відповідно до акту №2 приймання-передачі наданих послуг від 09.04.2024 до договору про надання професійної правничої допомоги №б/н від 12.12.2023, вартість наданих адвокатом послуг склала 22 000 грн.

Згідно з рахунком №б/н від 17.03.2024 ОСОБА_2 сплатив адвокату 4000 грн авансового платежу за надані юридичні послуги по договору від 12.12.2023 (а.с. 17, т. 4).

На підтвердження наданих адвокатом Стаськом О.Г. юридичних послуг ним надано: копію договору про надання правової допомоги б/н від 12 грудня 2023 року; акти приймання-передачі наданих послуг №1 та №2, ордер на надання правничої допомоги.

Надаючи оцінку рішенню суду про часткове задоволення вимог ОСОБА_2 по заяві щодо розподілу судових витрат, колегія суддів враховує правову позицію ВС, який неодноразово наголошував, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Так, в актах приймання-передачі наданих послуг №1, №2 адвокат зазначив наступні юридичні послуги, які надано клієнту станом на 10.03.2024, 09.04.2024, відповідно: усні консультації 4000 грн, аналіз реєстру судових рішень 1000 грн; аналіз позовної заяви з додатками 2000 грн; зустріч з клієнтом для узгодження правової позиції 1000 грн; підготовка адвокатських запитів (ТОВ «Добра доставка», КП ЧООБТІ, ФОП ОСОБА_7 ), збирання доказів 5000 грн; підготовка та подання заяви з запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження 2000 грн; підготовка проекту відзиву на позов, складання та подання до суду відзиву на позов - 10 000 грн; підготовка, складання та подання заперечення на відповідь на відзив 3000 грн; складання та подання заяв з процесуальних питань 5000 грн; підготовка проекту мирової угоди та аналіз проекту мирової угоди позивача 4000 грн; участь адвоката у судових засіданнях суду 26 000 грн; часткове досягнення мети представництва, тобто відмова у позові частково 10 000 грн.

Колегія суддів вважає, що вартість таких юридичних послуг, як аналіз судової практики, усні консультації на загальну суму 4 000 грн, підготовка адвокатських запитів до ТОВ «Добра доставка» на суму 5000 грн, підготовка та надання клієнту проєкту заяви із запереченням щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, підготовка та надання клієнту проекту відзиву на позов, яку адвокат вказав двічі, підготовка проекту мирової угоди, аналіз проекту мирової угоди, наданої позивачем, підготовка та подання клопотання про призначення оціночно-будівельної експертизи, що в сумі складає 24 000 грн, є завищеними, частина з яких взагалі не прослідковується по матеріалах справи, зокрема, клопотання про мирову угоду, та безпідставними, як клопотання про призначення експертизи, яке надалі було відкликано, значною кількістю адвокатських запитів, необхідність в яких є сумнівною, та зважаючи на категорію справи, яка не є складною, аналогічна судова практика наявна на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, більшість з вказаних послуг, за обставинами справи, не були необхідними.

В актах №1 та №2 приймання-передачі наданих послуг вказано про участь у 8 судових засіданнях, на які загалом витрачено 13 годин та оцінено адвокатом на суму 26 000 грн., з яких судове засідання 06.03.2024 фактично не відбулось, оскільки відкладено за заявою представника позивача.

Аналізуючи акти приймання-передачі наданих послуг, колегія суддів вважає, що відображена у цих актах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи не відповідає критерію розумності та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, яку належить стягнути з позивачки, врахував заперечення представника позивача на заяву про стягнення судових витрат, в якій адвокат просила відмовити у задоволенні заяви повністю.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Врахувавши недотримання відповідачем вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, клопотання представника позивача про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 та визначив обґрунтований розмір витрат за надані послуги адвоката в сумі 25 000 грн., до якого надалі застосував пропорційність задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року підлягає скасуванню в частині вимог, колегія суддів здійснює зміну судових витрат, понесених відповідачем, на професійну правничу допомогу, відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов підлягає задоволенню на 50 % від ціни позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог здійснюється розподіл судових витрат.

Тому стягненню з позивачки на користь відповідача підлягають судові витрати за надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 12 500 грн. (25 000 грн *50%).

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги адвоката Співак В.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат за правничу допомогу повністю, оскільки відповідач користувався послугами адвоката, що підтверджено матеріалами справи, для захисту своїх прав та інтересів в суді. Натомість, колегія суддів вважає, що позиція представника позивачки щодо формальної участі адвоката відповідача з метою створення судових витрат для уникнення обов`язку їх відшкодування позивачу є лише припущенням, яке не доведено жодними доказами.

Доводи скаржника про неврахування судом неспівмірності наданих адвокатом послуг з розміром судових витрат були предметом оцінки суду першої інстанції, які взято ним до уваги, та відповідно зменшено розмір витрат на правничу допомогу.

Стосовно апеляційних скарг ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 адвоката Співак В.А. на додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Співак В.А. про розподіл судових витрат, колегія суддів вирішує наступне.

В заяві про розподіл судових витрат адвокат Співак В.А. просила стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки судові витрати в сумі 74 000 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження наданих позивачу послуг, адвокат надала: ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання юридичної (правничої) допомоги №25/09/23 від 25.09.2023, акт приймання - передачі наданих послуг від 10.04.2024 до договору.

Відповідно до акту приймання - передачі наданих послуг від 10.04.2024, адвокатом Співак В.А. надано ОСОБА_1 наступні юридичні послуги: усна консультація - 1000 грн; аналіз реєстру судових рішень 1000 грн; зустріч з клієнтом 1000 грн; збір доказів -1000 грн; направлення запитів 3000 грн; складання та направлення позовної заяви 5000 грн; складання відповіді на відзив - 5000 грн; складання заяв з процесуальних питань 21 000 грн; участь адвоката у 7 судових засіданнях 21 000 грн, загальна сума наданих послуг визначена в розмірі 59 000 грн.

Відповідно до п. 4.1. договору, у разі досягнення мети представництва (прийняття рішення про задоволення позовних вимог) клієнт додатково сплачує адвокатському об`єднанню суму у твердому розмірі 15 000 грн.

Задовольняючи частково заяву адвоката Співак В.А., суд мотивував тим, що позивач вимушена була звернутися до суду за захистом своїх прав, що потягло понесення нею судових витрат на професійну правничу допомогу. Однак, розмір судових витрат, заявлений до стягнення з відповідача, є необґрунтованим із завищеною вартістю послуг, з огляду на фактичні обставини справи та її складність.

Зменшуючи розмір судових витрат на правничу допомогу, суд врахував клопотання відповідача, в якому він просив відмовити у задоволенні заяви повністю.

Суд, з врахуванням принципу справедливості, дійшов висновку, що обґрунтованим буде розміру судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, в сумі 35 000 грн., та виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог, визначив суму судових витрат, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 14 154 грн.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про зменшення розміру судових витрат, який обґрунтовано завищеними розмірами наданих послуг за обставин даної справи, яка не відноситься до категорії складних справ, з урахуванням клопотання відповідача про заперечення розміру судових витрат, відповідає принципам співмірності та справедливості.

Так, заява адвоката Співак В.А. про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги, понесених у суді першої інстанції на суму 74 000 грн, долучені нею докази на підтвердження вартості виконаних робіт (акт приймання-передачі наданих послуг), із врахуванням критеріїв розумності розміру заявлених до відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, їх необхідності та співмірності зі складністю справи, яка відноситься до категорії справ про поділ спільного майна подружжя, не є складною, яка потребувала витрачення значного часу на її вивчення та підготовку позовної заяви, відповіді на відзив, запитів, за наявності аналогічної судової практики по даній категорії справ, суд вірно врахував при вирішенні питання про стягнення судових витрат.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року підлягає скасуванню в частині вимог, колегія суддів здійснює зміну судових витрат, понесених відповідачем, на професійну правничу допомогу, відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов підлягає задоволенню на 50 % від ціни позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог здійснюється розподіл судових витрат.

Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати за надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 17 500 грн. (35 000 грн *50%).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_1 адвоката Співак В.А. про розподіл судових витрат в зв`язку з тим, що остання не надала в судових дебатах доказів на підтвердження розміру судових витрат.

Так, апеляційним переглядом встановлено, що адвокат Співак В.А. в позовній заяві вказувала попередній (орієнтовний) розрахунок вартості судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги позивачці та 14.04.2024, тобто в межах п`ятиденного строку після ухвалення рішення судом, звернулася із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат з долученням відповідних доказів про надані юридичні послуги, що узгоджується з положенням ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Відтак, протилежні твердження скаржника ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з неправильним трактуванням норм ЦПК України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що додаткові рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року, підлягають зміні в розмірі судових витрат за надання правничої допомоги пропорційно до задоволених позовних вимог, в зв`язку з скасуванням рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09.04.2024 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін грошових коштів та визнання права власності за кожною із сторін, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи, що сторони у справі звільнені від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за звернення з позовною заявою та апеляційною скаргою, відповідно до положень ч.6 ст. 141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Співак Вікторії Анатоліївни на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання грошових коштів в сумі 7300 доларів США спільною сумісною власністю та визнання спільної часткової власності на дані кошти за сторонами та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати грошові кошти в сумі 7300 доларів США спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , переданих третім особам в позику.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3 650 доларів США, переданих третім особам в позику.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3 650 доларів США, переданих третім особам в позику.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Співак Вікторії Анатоліївни на додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_2 про розподіл судових витрат задовольнити частково. Змінити розмір судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зменшивши його з 14 890 грн на 12 500 грн.

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Співак Вікторії Анатоліївни, ОСОБА_2 на додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задовольнити частково. Змінити розмір судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збільшивши його з 14 154 грн до 17 500 грн.

Судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційних скарг компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови суду складено 16 серпня 2024 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова