Справа № 953/2912/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2024 року Київський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.
за участю секретаря судових засідань Веремійчик Р.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) про визнання права власності,
Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 1.11.1986 року по 19.02.1992 року, а потім 30.12.2000 року по 25.09.2007 року. В шлюбі народилося двоє дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У період спільного подружнього життя, за спільні кошти, подружжям протягом 2001- 2003 року було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 . Також подружжям був придбаний автомобіль - (2007), чорний, а саме 17 квітня 2007року.
Вказаний житловий будинок з надвірними спорудами та автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача по справі та її колишнього чоловіка ОСОБА_4 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятниченко І.В. 2 листопада 1999 року ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар - жилий будинок, житловою площею 19,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач зазначає, що у 1999 році вона, на той момент власниця, звернулася до виконкому Київської районної ради м. Харкова з заявою про дозвіл зносу вищевказаного будинку та будівництва на його місці нового житлового будинку. Рішенням виконкому Київської районної ради м. Харкова №161-3 від 2.07. 1999 року такий дозвіл було отримано.
Рішенням виконкому Київської районної ради м. Харкова №17-6 від 2.07. 1999 року - внесено зміни в п.1 рішення виконкому № 161-3 від 02.07.1999 р. і викладено його в наступній редакції: Дозволити гр. ОСОБА_4 будівництво нового житлового будинку та надвірних будівель по АДРЕСА_2 .

В період 2001- 2002 років на сумісні кошти та сумісними зусиллями для проживання родини позивача був побудований новий житловий будинок з надвірними будівлями: сарай, вбиральня, гараж, господарська будівля. Вищезазначений житловий будинок загальною площею 268,2 кв.м., житловою площею 106,6 кв.м. з надвірними будівлями був прийнятий в експлуатацію в 2003 році. Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію від 09 грудня 2003 року.

Рішенням виконкому Київської районної ради м. Харкова №330-5 від 16.12. 2003 року було затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від. 09.12.2003р. житлового будинку «Д-2» житловою площею 106,6м2, загальною 268,2м2 з підвалом «Дп», ганками «ді», «да» та надвірних будівель: сарая «Ж», вбиральні «З», гаража «Е», хоз. будівлі «И» по АДРЕСА_2 . /КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» видало свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями по АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_4 , наявні правовстановлюючі документи були вилучені та додані до інвентаризаційної справи.

Право власності зареєстровано за померлим ОСОБА_4 - КП «Харківським міським бюро технічної інвентаризації» 21.12.2003 на підставі свідоцтва про право власності від 19.12.2003. Після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з приводу переоформлення вказаного житлового будинку з надвірними будівлями на себе та на дітей, на що нотаріусом їй було роз`яснено, що згідно чинного законодавства право на спадкове майно після смерті покійного мають лише їхні діти, оскільки на момент його смерті вони вже не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Саме від нотаріуса позивач дізналася, що її права були порушені, крім того, нотаріусом їй було роз`яснено, що вона має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 спільного майна подружжя, щоб захистити свої права та інтереси, які були порушені.

Відповідач ОСОБА_2 надав лист №8/02-14 від 24.01.2022р. приватного нотаріуса Алекаєвої З.Б., в якому зазначено, що за матеріалами спадкової справи № 21/2021, заведеної приватним нотаріусом ХМНО Алекаєвою З.Б. після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , який на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 24 січня 2022 року наявні дані про те, що до складу спадкоємців ОСОБА_4 входять: - його син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - за законом; - його дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,- за законом; - його дружина, ОСОБА_1 , - за законом та за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. 09 березня 2021 року за реєстровим № 461 (на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ) Заяв від інших спадкоємців в справах приватного нотаріуса немає. Таким чином стало відомо, що померлий склав заповіт на спірний житловий будинок на свою дружину, з якою він перебував у шлюбі з 26.06.2010 року.

Вказує, що 14.02.2022р. приватний нотаріус ХМНО Алекаєва З.Б. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, і відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не має можливості надати оригінали документів, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на спільне нерухоме та рухоме майно подружжя. Документи знаходяться у дружини, ОСОБА_1 , відповідача по справі. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 21.04.2023 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 13.06.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті в судове засідання.

05.02.2024 на адресу суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 06.02.2024 призначено підготовчий розгляд, витребувано докази за клопотанням представника позивача.

18.03.2024 на адресу суду надійшла копія спадкової справи, на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.07.2024 прийнято уточнений позов та закрито підготовче провадження по справі.

09.08.2024 до суду надійшов відзив на уточнений позов відповідача ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за їх відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. 13.06.2023 від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій проти позову не заперечує.10.07.2024 від відповідача ОСОБА_2 до суду подана заява про розгляд справи за його відсутності, проти вимог уточненого позову не заперечує.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Позивач, звертаючись з даним позовом стверджує, а відповідачі не заперечують тих обставин, що з 01.11.1986 ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачкою ОСОБА_1 , який було розірвано 19.02.1992.(а.с.7)

04.12.1986 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивача) народилися діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . (а.с.10-11)

01.04.1998 ОСОБА_1 придбала будинок по АДРЕСА_2 .

02.11.1999 ОСОБА_1 , не перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятніченко І.В. за р.№1791 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 .(а.с.17)

02.11.1999 ОСОБА_1 , не перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятніченко І.В. за р.№1794 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 .(а.с.31)

Державний акт про право власності на земельну ділянку на підставі вищевказаного договору дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 виданий на ім`я ОСОБА_4 . Харківською міською радою 02.07.2004.(а.с.32)

Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_7 від 30.12.2000, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивачем) укладено шлюб, зареєстрований Київським відділом реєстрації актів цивільного стану м.Харкова 30.12.2000, актовий запис №675.(а.с.6)

Відповідно до відомостей РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області, 17.04.2007 за ОСОБА_4 було зареєстровано транспортний засіб HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_5 (2007), чорний, № кузова НОМЕР_6 .(а.с.33)

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м.Харкова №330-5 від 16.12.2003 затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 09.12.2003 та видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 (а.с.14)

Звертаючись з позовом до суду позивачка ОСОБА_1 стверджує, що майно: житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями по АДРЕСА_2 , право власності яке було зареєстровано за ОСОБА_4 в 2003 році, земельна ділянка, площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано в 2004 році за ОСОБА_4 та транспортний засіб HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_5 (2007), чорний, № кузова НОМЕР_6 , зареєстрований за ОСОБА_4 в 2007 році, є спільним майном подружжя в розумінні вимог ст.ст. 22,24 КПШС, Закону «Про власність», ст. 70 СК України, оскільки право власності на це майно було зареєстровано в період її шлюбу з ОСОБА_4 .

Дані обставини не спростовані відповідачами під час усього судового розгляду.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивачем) розірвано 25.09.2007 Київським відділом РАЦС ХМУЮ, актовий запис №536.(а.с.8)

26.06.2010 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (відповідачкою) було зареєстровано шлюб Київським відділом РАЦС ХМУЮ, актовий запис №247, згідно свідоцтва НОМЕР_8 від 26.06.2010.(а.с.113)

Згідно свідоцтва про смерть, виданого Харківським міським відділом РАЦС СМУЮ 24.05.2021, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у м.Харків, актовий запис 10527.(а.с.105)

Відповідно до матеріалів спадкової справи, після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини звернулися його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_1 , зазначивши, що приймає спадщину за заповітом і за законом(відповідач), а також позивач ОСОБА_1 , зазначивши, що має намір оформити та отримати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя.(а.с.103-149)

Постановою приватного нотаріуса ХМНО Алекаєвої З.Б. від 14.02.2022 позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на власності на частку в спільному майні подружжя, після померлого ОСОБА_4 з тих підстав, що видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, після померлого суперечить чинному законодавству та оскільки ОСОБА_1 (позивачем не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії).(а.с.149)

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі, втому числі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).

На момент першого розірвання шлюбу між спадкодавцем ОСОБА_4 та позивачкою ОСОБА_1 в справі та набуття ОСОБА_4 права особистої приватної власності(за договорами дарування будинку та земельної ділянки), державної реєстрації речових прав на нерухоме майно діяли норми КпШС України, а на момент другого розірвання шлюбу між ними у 2007 році чинним є Сімейний кодекс України та Цивільний кодекс України.

Згідно ст.ст.71, 76 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), в редакції чинній на час першого розірвання шлюбу між сторонами в справі, набуття ОСОБА_4 права власності на спірний будинок та земельної ділянки, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Аналогічним чином врегульовано й питання початку перебігу позовної давності в ст.ст.257, 261 ЦК України, в редакції чинній на час другого розірвання шлюбу між позивачкою ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 (2007 рік) згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України, яка діяла на момент розірвання шлюбу між сторонами.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.12.2020 по справі №345/2962/14.

Відповідно до вимог чинного на час розгляду справи ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте на підставі договору дарування.

Статтею 60 чинного СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Стаття 72 СК України прямо передбачає застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 цієї статті передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

По даній справі відповідачкою ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог.

На дану заяву позивачкою ОСОБА_1 зазначено, що про своє порушене право вона дізналася тільки після відмови нотаріуса в 2022 році, а до цього часу користувалась спільним майном колишнього чоловіка.

Дослідивши всі матеріали справи та докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позивачкою по справі ОСОБА_1 пропущено строк для звернення до суду з вимогами про визнання права власності на спірне майно подружжя.

При цьому, суд погоджується з думкою відповідача у справі про те, що позивачу у справі ОСОБА_5 було достеменно відомо про її розірвання шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_4 у 2007 році.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був позивачем та ОСОБА_4 побудований чи добудований за спільні гроші під час розірвання шлюбу з нею та проживання у другому шлюбі з іншою жінкою не надано.

Також, до суду не надані і належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачка після розірвання шлюбу з 2007 року проживала в цьому спірному будинку або користувалась ним, дані доводи позивача є голослівними і необґрунтованими.

Щодо вимог про поділ автомобіля HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_5 (2007), чорний, № кузова НОМЕР_6 , який був зареєстрований за померлим ОСОБА_4 17.04.2007 року, суд крім іншого зазначає, що до суду не надано відомостей про особу, на ім`я якої на час розгляду справи в 2024 році зареєстровано вказаний автомобіль, а відповідь на адвокатський запит від 01.02.2022 про реєстрацію цього тз у 2007 році за ОСОБА_4 не містить актуальних даних про власника вказаного тз станом на теперішній час.

Також, позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог також не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона користувалась даним автомобілем з моменту розлучення в 2007 році.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 вказав, що добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Таким чином, дослідивши всі вимоги та доводи сторін, суд приходить до висновку, що обґрунтування позивача про те, що тільки з відмови нотаріуса вона дізналася про порушення свого права є безпідставними та недоведеними, оскільки шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано другий раз у 2007 році, з 2010 року останнім було укладено шлюб з іншою жінкою ( ОСОБА_1 , 1966 р.н.), яка була зареєстрована в спірному будинку з 10.11.2011 за адресою: АДРЕСА_2 .(а.с.111)

Доказів поважності причини пропуску строку позовної давності, передбаченого статтею 72 СК України, позивачем суду не надано.

Також, позивач посилалася в уточненому позові на ті обставини, що після розірвання шлюбу з померлим ОСОБА_4 залишилась проживати у житловому будинку по АДРЕСА_2 , оскільки в них була домовленість з приводу користування майном, тому строк звернення до суду з даним позовом нею не пропущено, однак ці обставини не підтвердилися, заперечується дружиною померлого (відповідача по справі), є голослівними та були спростовані в ході судового розгляду.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 (дружина померлого) проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем ОСОБА_4 у житловому будинку по АДРЕСА_2 , про що свідчать відомості з реєстру територіальної громади м.Харкова, а позивач ОСОБА_1 (позивач) зареєстрована по АДРЕСА_1 і ці обставини не спростовані протягом всього розгляду справи.

Позивачем також не підтверджено наявність будь-яких домовленостей з померлим ОСОБА_4 та відповідачами з приводу користування спірним майном з 2007 року до моменту смерті ОСОБА_4 в 2021 році.

Суд враховує, що шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 було розірвано другий раз у 2007 році, про що позивачу було достеменно відомо, а дані про те, що колишні чоловіки/дружини не є спадкоємцями згідно вимог ЦК України є загальновідомими. Посилання позивачки на дату відмови нотаріуса 24.01.2022 щодо не пропущення нею строку позовної давності є безпідставними.

Зважаючи на вищевикладене та досліджені судом докази, слід дійти висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив, оскільки позивач звернулася з вказаним позовом про поділ майна подружжя до суду 18.04.2023 року, через 16 років після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , тобто поза межами строку позовної давності, у вигляді 3-х річного строку.

Клопотань про поновлення строку позивачем під час розгляду справи також не заявлялось, а обставини щодо початок строку порушеного права з 2022 року суд вважає безпідставним та необгрунтованим.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даного позову, з огляду на пропущення строку позовної давності, заява про застосоування якого заявлено відповідачем, за вимогами про поділ майна подружжя.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Крім того, суд звертає увагу, що за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень та інтернет-порталу "Судова влада", позивач ОСОБА_1 ще й у 2022 році зверталась до Київського районного суду м. Харкова із позовом до цих же відповідачів про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності на це ж майно (справа № 953/2534/22), однак вказаний позов було залишено без розгляду через неприбуття позивача в судове засідання.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір у разі відмови в задоволенні позову покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 77-79, 89, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на частину у спільній сумісній власності на житловий будинок літ «Д-2» з підвалом «Дп», ганками «д1». «д2» житловою площею 106,6 кв.м, загальною площею 268,2 кв.м, та надвірні будівлі сарая «Ж», вбиральні «З», гаража «Е», хоз. будівлі «И» по АДРЕСА_2 , земельної ділянки з кадастровим номером :13:006:0002, площею 0,1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , частку автомобілю HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_5 (2007), чорний, №кузова НОМЕР_6 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Я.В. Губська