Справа № 643/7609/24
Провадження № 2/643/3756/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря судового засідання Шаля А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно в порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), відповідно до змісту якого просить суд: визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташованих за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/4 (одну четверту) 21/100 (двадцять одної) частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№1-:-6, 8-:-12, 15-:-23, що складають приміщення 7-го поверху: №8, №9, №10, №11, загальною площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 частку в спільній сумісній власності на майно нежитлові будівлі: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, в період якого було придбано спірні нежитлові приміщення та будівлі, а відтак є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки на сьогоднішній день шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, виникла необхідність у поділі майна, яке позивач вважає спільним сумісним майном подружжя, а отже має право на визнання за нею часткове право власності в порядку поділу майна подружжя.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти позову та зазначив, що між позивачем та відповідачем було укладено нотаріально посвідчені договори поділу спільного майна подружжя з одночасним даруванням частки, згідно яких позивач та відповідач визнали право власності кожного з них на нежитлові приміщення 7-го поверху № 13, 14, площею 91,1 кв., нежитлові приміщення 7-го поверху № 7, площею 141,5 кв.м., 21/100 частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№ 1-:-6, 8-:-12, 15-:23 в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складають приміщення 7-го поверху: № 8, 9, 10, 11, площею 169,1 кв.м, що розташовані в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках (по кожній стороні) та одночасно позивач передала у власність свої частки на вказані нежитлові приміщення відповідачеві. Стосовно ж нежитлових будівель: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , то відповідач вказав, що вказані нежитлові будівлі були побудовані за грошові кошти 8 000 000,00 грн., які були подаровані позивачу його матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором дарування, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України ці грошові кошти є особистою приватною власністю позивача. Грошові кошти у розмірі у сумі 276 261,00 грн., були взяті з доходу відповідача від здійснення господарської діяльності, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивача. За таких обставин відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Також, відповідач, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд, в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлові будівлі: літ. «Г-1» загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» загальною площею 989,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120).

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідач посилається на те, що дійсно у період шлюбу з позивачем він набув право власності на нежитлові будівлі: літ. «Г-1» загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» загальною площею 989,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, вище вказані нежитлові приміщення були побудовані за грошові кошти, які є особистою приватною власністю відповідача. Так відповідач вказав, що ним, у 2014 році розпочато будівництво адміністративно-побутових будівель з автомийкою, пунктом технічного огляду автомобілів по АДРЕСА_2 . Кошторисна вартість об`єкта склала: 8 276 261,00 грн. Вказані приміщення були побудовані за грошові кошти, в сумі 8 000 000, 00 грн., які були подаровані відповідачу його матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором дарування, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України ці грошові кошти є особистою приватною власністю позивача; грошові кошти на остаточну вартість будівництва, у сумі 276 261,00 грн., були взяті з доходу відповідача від здійснення господарської діяльності, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивача.

Позивачем подано заяву про зменшення (зміну) розміру позовних вимог, з урахуванням змісту якої просить суд: визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташованих за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/4 (одну четверту) 21/100 (двадцять одної) частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№1-:-6, 8-:-12, 15-:-23, що складають приміщення 7-го поверху: №8, №9, №10, №11, загальною площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача 138 130,50 грн. компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на нежитлові будівлі: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява про зменшення (зміну) розміру позовних вимог, аргументована тим, що позивач визнає, що 8 000 000,00 грн. подаровані ОСОБА_3 відповідачу на будівництво нежитлових будівлі: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ., дійсно, є його особистою приватною власністю, однак, 276 261,00 грн., були взяті для будівництва нежитлових будівель з доходів відповідача, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та представника позивача , позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, питання щодо поданого відповідачем зустрічного позову вирішити на розсуд суду .

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, проти позову заперечував, а зустрічний позов просив задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зазначає наступне.

22.02.1997 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 06.08.2020 року.

Під час перебування сторін у шлюбі було придбано:

- нежитлові приміщення 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором від 31.03.2009 року купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВЕАСК ЛТД» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., реєстровий номер 1295.

- нежитлові приміщення 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором від 18.08.2011 купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВЕАСК ЛТД» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., реєстровий номер 2971.

- 21/100 частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№ 1-:-6, 8-:-12, 15-:23, в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складають приміщення 7-го поверху: № 8, 9, 10, 11, площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ.Г-9, що підтверджується договором від 30.11.2013 купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВЕАСК ЛТД» та позивачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О.Ю., реєстровий номер 1535.

Згідно Звіту про оцінку майна від 23.07.2023, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість нежитлових приміщень 7-го поверху № 7, 8-:11 (що є 21/100 частина приміщень № 1-:-6, 8-:-12, 15-:-23), 13, 14 в літ. «Г-9», за адресою: АДРЕСА_1 , складає 9 296 000,00 грн.

Також, під час перебування сторонами у шлюбі було побудоване та введено в експлуатацію (набуто право власності на):

-нежитлові будівлі літ. «Г-1» загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» загальною площею 989,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), що підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер: ХК04 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.01.2022 № 294664244.

Згідно Звіту про оцінку майна від 23.07.2023, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість нежитлових будівель: літ. «Г-1», загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2», загальною площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , складає 8 822 000,00 грн.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 09.01.2019 у справі № 643/4589/15-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Судом встановлено, що в період шлюбу було придбано:

- нежитлові приміщення 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором від 31.03.2009 року купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВЕАСК ЛТД» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., реєстровий номер 1295.

- нежитлові приміщення 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором від 18.08.2011 купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВЕАСК ЛТД» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., реєстровий номер 2971.

18.07.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Останеком Є.М., відповідно до якого сторони здійснили поділ:

- нежитлових приміщень 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

- нежитлових приміщень 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м. в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , та визначили, що після укладання цього Договору право спільної сумісної власності подружжя на вказані нежитлові приміщення припиняється, і кожен зі сторін набуває право власності на 1/2 частку вказаних нежитлових приміщень. Також, на підставі даного договору позивач (подарувала) передала у власність відповідача свої частки на вище вказані приміщення.

Також, в період перебування сторін у шлюбі, було придбано:

- 21/100 частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№ 1-:-6, 8-:-12, 15-:23, в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складають приміщення 7-го поверху: № 8, 9, 10, 11, площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ.Г-9.

18.06.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Нескородовою О.А., відповідно до якого сторони здійснили поділ 21/100 частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№ 1-:-6, 8-:-12, 15-:23, в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складають приміщення 7-го поверху: № 8, 9, 10, 11, площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ.Г-9 та визначили, що після укладання цього Договору право спільної сумісної власності подружжя на вказані нежитлові приміщення припиняється, і кожен зі сторін набуває право власності на 1/2 частку вказаних нежитлових приміщень.

Також, 18.06.2019 року позивач та відповідач уклали Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Нескородовою О.А., відповідно до якого позивач передала у власність позивача 21/200 частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№ 1-:-6, 8-:-12, 15-:23, в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складають приміщення 7-го поверху: № 8, 9, 10, 11, площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ.Г-9, яка їй належала на праві приватної особистої власності на підставі вище вказаного договору поділу майна.

У відповідності до частини першої статті 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша та абзац другий частини другої статті 69 СК України, встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У відповідності до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положення частини першої статті 334 ЦК України встановлюють, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст частини третьої статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Тобто, на підставі вище зазначених договорів, право спільної сумісної власності сторін було припинено, а відповідачу перейшли у особисту приватну власність:

- нежитлові приміщення 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

- нежитлові приміщення 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

- 21/100 частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№ 1-:-6, 8-:-12, 15-:23, в нежитловій будівлі літ.Г-9, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що складають приміщення 7-го поверху: № 8, 9, 10, 11, площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ.Г-9.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині визнання за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташованих за адресою АДРЕСА_1 ; визнання за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; визнання за позивачем, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/4 (одну четверту) 21/100 (двадцять одної) частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№1-:-6, 8-:-12, 15-:-23, що складають приміщення 7-го поверху: №8, №9, №10, №11, загальною площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Також у ході розгляду даної справи судом встановлене наступне.

Відповідачем подано декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва адміністративної будівлі з пунктом технічного огляду із загальною площею будівлі 1911,0 м2 за адресою АДРЕСА_2 до Департаменту ДАБІ у Харківській області, яка зареєстрована 19 січня 2015 року за № ХК80.

В подальшому, з урахуванням уточнень будівництва, відповідачем подано до інспекції державного архітектурного-будівельного контролю Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) - Адміністративно-побутові будівлі з автомийкою, пунктом технічного огляду автомобілів по АДРЕСА_2 (нове будівництво)(для коригування проектної документації). Вказане повідомлення зареєстровано Інспекцією державного архітектурного-будівельного контролю Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради 07.06.2021 за № ХК60.

14 липня 2021 року Інспекцією державного архітектурного-будівельного контролю Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта: Адміністративно-побутові будівлі з автомийкою, пунктом технічного огляду автомобілів по АДРЕСА_2 (реєстрований № в ЄДЕССБ ХК04).

12 січня 2022 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради Харківської області, на підставі витягу з реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер ХК04, зареєстровано за № 120 об`єкти нерухомого майна: нежитлові будівлі: літ. «Г-1» загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» загальною площею 989,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 за позивачем ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62849003 від 14.01.2022).

Кошторисна вартість будівництва нежитлових будівель літ. «Г-1» загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» загальною площею 989,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 склала: 8 276 261,00 грн.

15.12.2014 року ОСОБА_3 (Дарувальний) та позивач (Обдаровуваний) уклали Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенком Є.М., за умовами якого Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв в дар грошові кошти в сумі 8 000 000, 00 грн.

За умовами п. 2 Договору обдаровуваний прийняв в дар вказані гроші до підписання цього Договору.

Позивачем у ході розгляду даної справи, як сам факт отримання даних грошових коштів відповідачем так і спрямування їх на будівництво вище вказаних нежитлових будівель не спростовувався. В заяві про зменшення (зміну) розміру позовних вимог позивач зазначено, що остання визнає, що 8 000 000,00 грн. подаровані ОСОБА_3 відповідачу на будівництво нежитлових будівлі: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно, є його особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 8 000 000, 00 грн., які отримані відповідачем за Договором дарування від 15.12.2014 року, за рахунок яких було побудовані нежитлові будівлі: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ., є особистими коштами відповідача.

Разом з цим, суд критично оцінює твердження відповідача в частині того, що грошові кошти у розмірі 276 261,00 грн., які є доходами відповідача від здійснення господарської діяльності і за рахунок яких було побудовані спірні нежитлові будівлі, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 276 261,00 грн., які були взяті для будівництва спірних нежитлових будівель з доходів відповідача від здійснення ним підприємницької діяльності, є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши походження коштів, за які було побудовано спірні нежитлові будівлі, суд дійшов висновку що відповідач не в повному обсязі спростував презумпцію спільності права власності на спільні нежитлові будівлі, набуті за час шлюбу.

Обставина, що за рахунок саме вищевказаних грошових коштів було побудовано спірні нежитлові будівлі визнається всіма учасниками справи, а згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц також зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У даному випадку сторони дійшли спільної згоди про те, що вартість майна-спірних нежитлових будівель визначається в сумі 8 276 261,00 грн., що підтвердили у своїх заявах по суті як позивач, так і відповідач.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24).

У п. 27 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Метою звернення позивача до суду із позовом є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ нежитлові будівлі. Суд вважає, що вимоги за позовом про стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на нежитлові будівлі. Унаслідок виділення останнього у власність відповідача і такого стягнення право спільної сумісної власності на нежитлові будівлі припиняється.

Позивач не претендує на те, щоби частку права власності залишити собі, припинивши право позивача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку, а навпаки надала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за свою частку у праві спільної сумісної власності на нежитлові будівлі від відповідача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, з урахуванням наведеного.

Витрати по сплаті судового збору за первісним та зустрічним позовом покладаються на сторін відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на нежитлові будівлі: літ. «Г-1», площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» площею 989,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . у розмірі 138 130 (сто тридцять вісім тисяч сто тридцять) грн. 50 коп..

В іншій частині первісного позову, а саме щодо визнання за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №13,14, площею 91,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташованих за адресою АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових приміщень 7-го поверху №7, площею 141,5 кв.м.в нежитловій будівлі літ. Г-9, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/4 (одну четверту) 21/100 (двадцять одної) частки від усіх нежитлових приміщень 7-го поверху №№1-:-6, 8-:-12, 15-:-23, що складають приміщення 7-го поверху: №8, №9, №10, №11, загальною площею 169,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. Г-9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 371 (сім тисяч триста сімдесят одна) грн. 67 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно в порядку поділу майна подружжя -задовольнити повністю.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на нежитлові будівлі: літ. «Г-1» загальною площею 14,8 кв.м.; літ. «Д-2» загальною площею 989,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП : НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_4 .

Суддя О.М. Майстренко