н/п 2/490/2339/2021 Справа № 490/628/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, третя особа- ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду.

Адвокат Саченко А.П., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір позики від 11.06.2018 року, укладений між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 11 350,00 грн та витрат на правову допомогу у сумі 24 000,00 грн.

В обгрунтування позову вказав наступне.

ОСОБА_2 в червні 2018 року була надана начебто позика ОСОБА_1 в сумі, що складає 395000,00 євро, та на дату надання позики по курсу НБУ складало 12 134 693,00 грн. Однак, права ОСОБА_1 порушені, оскільки підпис під договором позики виконаний іншою особою.

Представник позивача вказує, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір позики від 11.06.2018 року, а вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки підпис від імені позивача в оспорюваному договорі виконаний не позивачем, а іншою особою, а підписання договору є обов`язковою умовою, недодержання якої є підставою недійсності таких правочинів, відповідно позивач всі істотні умови оспорюваного договору позики не погоджував, а отже відсутнє його волевиявлення як учасника правочину на укладення договору поруки. Продовження дії вказаного договору може призвести до безпідставного стягнення з позивача значних сум коштів.

За такого, позивач, керуючись ч.1 ст. 627 ЦК, вважає, що договір позики від 11.06.2018 року вчинений без вільного волевиявлення та не спрямований волі ОСОБА_1 , а тому даний договір слід визнати недійсним.

ІІ. ХІД СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою від 09.03.2021 року вказаний позов залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме надати оригінал договору позики від 11.06.2018 року, укладений між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , у разі неможливості самостійно надати докази, роз`яснено право подати клопотання про витребування доказів судом.

12.03.2021 року позивачем, на виконання вимог ухвали суду від 09.03.2021 року, надано клопотання про витребування у ОСОБА_2 оригінал договору позики від 11.06.2018 року.

Ухвалою судді від 16.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Клопотання про витребування доказів задоволено, витребувано у ОСОБА_2 оригінал договору позики від 11.06.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 02.06.2021 року по справі призначено почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання:

1) Чи виконано підпис на договорі позики від 11.06.2018 року ОСОБА_1 особисто або іншою особою?

2) Чи виконано написання прізвища " ОСОБА_4 " у договорі позики ним особисто чи іншою особою?

Проведення експертизи доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

В судовому засіданні 02.06.2021 року також у позивача ОСОБА_1 відібрані та упаковані вільні зразки підпису та почерку на 20 (двадцяти) аркушах.

У судовому засіданні також позивачем та адвокатом надані документи з підписами ОСОБА_1 у кількості 8 (восьми) штук.

Ухвалою суду від 02.06.2021 року вирішено, для проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 02.06.2021 року, направити експерту матеріали цивільної справи №490/628/21 разом із відібраними у судовому засіданні 02.06.2021 року вільними зразками підпису та почерку ОСОБА_1 , упаковані у конверт.

В розпорядження експерта направлено оригінал Договору позики від 11.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також:

- Лист вих.№17/6 від 16.06.2018 р.;

- Наказ №04/1411 від 14.11.2018 р.;

- Довіреність від 19.07.2018 р.;

- Розписка від 09.09.2018 р.;

- Наказ №02/1701 від 17.01.2018 р.;

- Наказ №44 від 07.08.2018 р.;

- Наказ (розпорядження) №01/2504-к від 25.04.2018 р.;

- Договір про надання правничої (правової) допомоги від 20.02.2020 р.

На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 16.08.2021 року, в зв`язку з клопотанням експерта провадження по справі було поновлено, призначено підготовче судове засідання на 26.08.2021 року.

Представником позивача в судовому засіданні 26.08.2021 року надано додатково 10 документів з вільними зразками підпису ОСОБА_1 для залучення до матеріалів справи для надання експерту, а саме:

- Договір банківського рахунку №ВА/1/1404/0050781 від 01.08.2018 року ПАТ Акціонерний Банк «Південний»;

- Договір банківського рахунку №ВА/1/1404/0050771 від 01.08.2018 року ПАТ Акціонерний Банк «Південний»;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №03/01/2017 від 03.01.2017 року;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №03/01/2018 від 03.01.2018 року;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №02/04-18 від 02.04.2018 року;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №03/01/2019 від 03.01.2019 року;

- Акт прийому-передачі предмета оренди згідно з договором оренди сільськогосподарської техніки № 02/04-18 від 02.04.2018 року;

- Лист-запит від 17.12.2018 року;

- Лист-запит від 10.01.2019 року;

- Лист від 18.02.2019 року.

Ухвалою суду від 26.08.2021 року вирушено наступне.

1 .Клопотання експерта по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - задовольнити.

2 .Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС Україниза клопотанням експерта надіслати додаткові вільні зразки підписів ОСОБА_1 у наступних документах:

- Договір банківського рахунку №ВА/1/1404/0050781 від 01.08.2018 року ПАТ Акціонерний Банк «Південний»;

- Договір банківського рахунку №ВА/1/1404/0050771 від 01.08.2018 року ПАТ Акціонерний Банк «Південний»;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №03/01/2017 від 03.01.2017 року;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №03/01/2018 від 03.01.2018 року;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №02/04-18 від 02.04.2018 року;

- Договір оренди сільськогосподарської техніки №03/01/2019 від 03.01.2019 року;

- Акт прийому-передачі предмета оренди згідно з договором оренди сільськогосподарської техніки № 02/04-18 від 02.04.2018 року;

- Лист-запит від 17.12.2018 року;

- Лист-запит від 10.01.2019 року;

- Лист від 18.02.2019 року.

3. Визначити процесуальний статус документів: Лист вих.№17/6 від 16.06.2018 р.; Наказ №04/1411 від 14.11.2018 р.; Довіреність від 19.07.2018 р., як такі, що містять вільні зразки підпису ОСОБА_1

4. Повторно направити виділені матеріали цивільної справи за № 490/628/21 з додатково доданими, на виконання клопотання експерта, документами до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС Українидля продовження проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.06.2021 року.

На час проведення експертизи провадження по цивільній справі зупинено.

Ухвалою суду від 20.10.2021 року, в зв`язку з клопотанням експерта провадження по справі поновлено, призначено підготовче судове засідання на 26.10.2021 року

Ухвалою суду від 26.10.2021 року вирішено наступне.

1 .Клопотання експерта по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - задовольнити.

2. Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України за клопотанням експерта надіслати наступні документи:

1) 14 документів з додатковими вільними зразками підпису ОСОБА_1 для залучення до матеріалів справи для надання експерту, а саме:

- наказ (розпорядження) № 01/2105-к від 21 травня 2018 року про прийняття на роботу, графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 01/3101 від 31.01.2018 року про надання відпустки, графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 01/1701 від 17.01.2018 року про надання відпустки, графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 02/3101 від 31.01.2018 року про надання відпустки, графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 02/1701 від 17.01.2018 року про надання відпустки, графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 01/1505-к від 15.05.2018 року про припинення трудового договору (контракту), графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 01/1903 від 19.03.2018 року про надання відпустки, графа «Керівник товариства»;

- наказ (розпорядження) № 03/1701 від 17.01.2018 року про надання відпустки, графа «Керівник товариства»;

- договір № ЕН-110 від 22.06.2018 року, графа «Директор»;

- договір № 22/01/2018 від 22.01.2018 року на перевіз вантажу автомобільним транспортом, графа «Директор»;

- договір оренди сільськогосподарської техніки № 02/04-18 від 02 квітня 2018 року, графа «Орендодавець»;

- акт прийому-передачі предмета оренди від 02.04.2018 року, графа «Директор»;

- договір купівлі-продажу № 12/8 від 01.01.2018 року, графа «Директор»;

- договір № 28/07-01 поставки товарів від 28 липня 2017 року, графа «Директор».

2) 11 документів з вільними зразками почерку ОСОБА_1 а саме:

- акт звірки обсягів використання електроенергії по насосній станції, графа «Замовник»;

- акт подачі-приймання обсягів забору води, графа «Замовник»;

- договір № 24 В від 22.06.2018 року про надання послуг пов`язаних із забором води з використання водозабірних споруд, графа «Замовник»;

- додаток до договору № 24 В від 22.06.2018 року (обсяги забору води для поливу сільськогосподарських культур у 2018 році);

- угода про методи обліку води від 22.06.2018 року, графа «Замовник»;

- договір поставки № ЗПЧ-313000168 від 23.05.2018 року, графа «Покупець»;

- договір поставки № 02/01-01/2018 від 02.01.2018 року, графа «Керівник»

- заявка на забір води, графа «Замовник»;

- протокол погодження договірної ціни на послуги із забору 1 куб.м води для поливу сільгоспкультур, графа «Замовник»;

- акт подачі-приймання послуг, графа «Замовник»;

- акт про виконання умов до Договору № 24 В від 22.06.2018 року, графа «Замовник»;

3) експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 на 10 аркушах;

4) експериментальні зразки почерку ОСОБА_1 на 10 аркушах

4. Повторно направити виділені матеріали цивільної справи за № 490/628/21 з додатково доданими, на виконання клопотання експерта, документами до Миколаївського науково-дослідногоекспертно-криміналістичногоцентру МВСУкраїнидля продовження проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.06.2021 року.

На час проведення експертизи провадження по цивільній справі зупинено.

29.12.2021 року від представника позивача - адвоката Коваль М.Г. надійшла заява про зміну предмету позову, в якій адвокат, керуючись ч.3 ст. 49 ЦПК України, уточнив позовні вимоги шляхом викладення позовних вимог у наступній редакції:

1. Визнати неукладеним договір позики від 11.06.2018 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

2. Стягнути з ОСОБА_2 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 Адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 11350 гривень.

3. Стягнути з ОСОБА_2 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 місце знаходження: 57140. АДРЕСА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24000 гривень.

12.01.2022 року від Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центра МВС України надійшов висновок експерта №СЕ-19/115-21/13527-ПЧ.

13.01.2022 року від ОСОБА_3 надійшла заява про його вступ в якості третьої особи без самостійних вимог, мотивована тим, що він є позивачем у справі №490/5917/20, в якій він оспорює договір поруки, який начебто був укладений між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного договору позики.

Ухвалою суду від 17.01.2022 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 30.03.2022 року

Вирішено питання щодо притягнення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 .

Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і в зв`язку з неявкою сторін.

Ухвалю суду від 11.10.2022 року вирішено судове засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики призначене на 19 грудня 2022 року о 11:00 год.провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

19.12.2022 року представник позивача - адвокат Коваля М.Г., подав заяву про виклик свідків.

Ухвалою суду від 19.12.2022 року клопотання про виклик та допит свідків задоволено, вирішено викликати та допитати у якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,попередивши свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду (ч. 4 ст. 91 ЦПК України).

Клопотання про про зміну предмету позову задоволено.

Закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 15.02.2023 року на 10.00 год. Надано можливість сторонами до початку розгляду справи по суті надати докази у підтвердження позовних вимог та заперечень проти позову.

Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і в зв`язку з неявкою сторін та наданням заяв про відкладення розгляду справи.

24.05.2023 року від представника позивача - адвокат Коваля М.Г. надійшла заява про залишення без розгляду заяву про зміну предмету позову, подану до суду 29.12.2021 року.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Саченко А.П. надав заяву, в якій просив визнати заяву про зміну предмету позову, подану адвокатом Ковалем М.Г. як таку, що подано помилково та розглянути справу за первісними позовними вимогами, а саме: визнати недійсним договір позики від 11.06.2018 року, укладений між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1

13.11.2023 року від представника позивача - адвокат Коваля М.Г. надійшло клопотання, в якому просив визнати факт не виконання написання прізвища ОСОБА_1 у договорі позики від 11.06.2018 ним особисто.

01.03.2024 року відповідач ОСОБА_2 надав заяву, в якій, керуючись ст. 92 ЦПК України, повідомив суд про відсутність згоди на допит його в якості свідка.

Ухвалою суду від 09.12.2024 року залишено без розгляду заяву про зміну предмету позову, подану 29.12.2021 року представником позивача адвокатом Ковалем М.Г.

Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав заявлені первісні вимоги в повному обсязі, клопотання про зміну предмету позову та всі інші клопотання, які є у справі та не розглянуті судом просив залишити без розгляду.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника - адвоката Ремешевського Є.А. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

11.06.2018 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір позики.

За Пунктом 1.1.Договору сторони домовилися, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець надає Позичальнику позику, а останній зобов`язується повернути позику в порядку та термін, визначений цим Договором.

За п.2.1. Договору, розмір позики становить гривневий еквівалент 395000,00 Євро, що по курсу НБУ (30,720743грн. за 1 Євро) на дату укладання цього договору складає 12 134 693,50 гривень.

Позикодавець надає позику Позичальникові в день підписання Сторонами цього Договору. Підписання цього Договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця суми позики. Належним чином підписаний Договір є доказом передавання грошей від Позикодавця до Позичальника. (п. 3.1. Договору).

Відповідно до п.4.1. Договору, термін позики визначається з моменту її надання і до 11 липня 2018 року.

Сторони домовилися, що Позичальник зобов`язаний повернути всю позику до одинадцятого липня дві тисячі вісімнадцятого року. Повернення позики підтверджується розпискою Позикодавця. (п.4.2. Договору).

Висновком експерта Миколаївського НДЕКЦ від 21.12.2021 року №СЕ-19/115-21/13527-ПЧ встановлено наступне.

При порівнянні досліджуваного підпису від імені ОСОБА_1 у графі "Позичальника" розділу "Підписи сторін" у договорі позики від 11 червня 2018 року з наданими вільними та експериментальними зразками підпису ОСОБА_1 встановлені розбіжності за загальним виглядом підписів та їх повна неспівставність за транскрипцією (у зразках: 2 вертикальних петлевих елемента або "Н"-подібний елемент). Відсутність співставних елементів підписів унеможливлює подальше порівняльне дослідження.

Таким чином, вирішити запитання "Чи виконано підпис на договорі позики від 11.06.2018 року ОСОБА_1 особисто або іншою особою?" не виявилось можливим.

За такого експерт дійшов наступного висновку:

1. Вирішити запитання "Чи виконано підпис на договорі позики від 11.06.2018 року ОСОБА_1 особисто або іншою особою?" не виявилось можливим з причин, вказаних у дослідницький частині висновку експерта.

2. Запитання "Чи виконано написання прізвища " ОСОБА_4 " у договорі позики ним особисто чи іншою особою?" експертом не вирішувалось через для несплату за виставленим рахунком.

ІV. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні і позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, зазначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у частині другій статті 16 ЦК України. Разом з цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у випадках: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (висновок постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21.12.2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце лише у випадку, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (висновок Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 по справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22.06.2020 по справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливими способам захисту цивільних прав і обов`язків, непередбачених законом і суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 712/2941/19, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, зроблено висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 638/289/18 (провадження № 61-14445св19), зазначено, що:

«для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічного висновку дійшо Верховний Суд у своїі постанові від 30.05.2024 року у справі № 369/12714/19, провадження № 61-584св23

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15, на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.

Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналів боргових розписок у позивача/кредитора, свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані.

Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. При цьому за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналогічного висновку дійшов ВС у своїй постанові від від 07.08.2024 № 369/15888/21 (61-15027св23).

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За пунктом 3.1. Договору позики від 11.06.2018 року Позикодавець надає позику Позичальникові в день підписання Сторонами цього Договору. Підписання цього Договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця суми позики. Належним чином підписаний Договір є доказом передавання грошей від Позикодавця до Позичальника.

Між тим, висновком експерта Миколаївського НДЕКЦ від 21.12.2021 року №СЕ-19/115-21/13527-ПЧ не підтверджується, що оспорюваний Договір позики від 11.06.2018 року підписаний саме ОСОБА_1 .

Розписка про отримання коштів не видавалася.

За такого, відповідач не підтвердив факт підписання саме ОСОБА_1 Договору позики та отримання останнім готівкових коштів в сумі 395 000,00 Євро, що складає в еквіваленті 12134693,50 грн.

Окрім того, зміст вказаного Договору не містить даних, які б підтверджували факт отримання грошей позичальником у відповідній грошовій одиниці (Євро, гривня).

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_5 підтвердив підстави передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України дя визнання недійсним Договору позики.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходе до висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, суд акцентує увагу на наступне.

За ч.ч.1-5 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

За ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст .13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Сторонами інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, як передбачено вищевказаними нормами закону, суду не надавалися.

Як наголошено у Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню, і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

Виписане узгоджується з висновками постанови КЦС ВС від 20.11.2024 року у справі №520/820/17.

Принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.

Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини» Верховний Суд. (Постанова ВС від 10.01.2024 р. у справі №240/4894/23).

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у загальній сумі 11 350,00 грн, що підтверджується квитанціями від 20.08.2020 року №0.0. та від 26.01.2021 року №ПН921.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 350,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7, 1-13, 17-18, 109, 131, 137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 215, 626, 627, 628, 638 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, третя особа- ОСОБА_3 - задовольнити.

Договір позики, укладений 11 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 11 350,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлений 09 грудня 2024 року

Суддя Н.П. Черенкова