Справа № 463/7959/21 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/1950/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - Пилипця А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення першої (авансової) частини страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення першої (авансової) частини страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 13 листопада 2014 року між сторонами укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №003467, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом SAAB 9-3 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та застрахованим додатковим обладнанням до нього.

У період страхування, а саме 03 березня 2015 року застрахований транспортний засіб було викрадено, що згідно з п.19.1.2 договору є страховим випадком. Відповідно до 24.2.4 договору у разі втрати транспортного засобу внаслідок страхового ризику «Незаконне заволодіння» страховик приймає рішення щодо виплати першої (авансової) частини страхового відшкодування, розмір якої згідно з п.23.15.1 договору становить 30% належного страхового відшкодування та виплачується після порушення кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом за умови надання страхувальником відповідних документів та предметів, відповідно до п. 23.15.1 договору та проводить таку виплату протягом 25 робочих днів з дня надання страхувальником страховику заяви про подію та необхідних документів.

Оскільки відповідно до п.23.4.3 договору розмір страхової виплати при незаконному заволодінні транспортним засобом розраховується за формулою дійсна вартість транспортного засобу на дату настання страхового випадку помножити на коефіцієнт недострахування та мінус франшизу і суми відшкодувань, що отримані від осіб, відповідальних за збитки, додаткові витрати і несплачені страхові внески, а дійсна вартість транспортного засобу встановлена сторонами у сумі 990000 грн. (п.6.6 договору), така вартість не змінилася, франшиза нульова, додаткових витрат не має, внески сплачені повністю, а тому розмір відшкодування становить 990000 грн., відповідно перша (авансова) частина страхового відшкодування складає 297 000 грн.

ОСОБА_1 23 квітня 2015 у визначеному договором порядку заявив про настання страхового ризику та подав заяву про виплату страхового відшкодування, однак 16 липня 2015 року відповідач відмовив йому у виплаті страхового відшкодування на підставі порушення позивачем п.25.1.3, 20.2.2.2, 25.1.3, 25.1.6, 22.3, 22.2.3, 25.1.6 договору, мотивуючи таку відмову тим, що ключі від автомобіля, які вилучені правоохоронними органами не є оригінальними, та крім цього позивач надав неправдиві відомості про дату вилучення таких ключів. Також під час укладення договору страхування позивач повідомив неправдиві відомості щодо наявності на автомобілі сигналізації та про минулі страхові події.

Однак ОСОБА_1 вважав, що у виплаті страхового відшкодування було відмовлено безпідставно та необґрунтовано, оскільки ключі від автомобіля та відомості про них не є предметом договору, відтак розбіжності щодо часу вилучення у позивача правоохоронними органами ключів від автомобіля не є підставою відмови у виплаті страхового відшкодування в силу положень п.25.1.3 договору. Відсутності інформації про минулі страхові події також не стосується предмета договору страхування, а відмова у виплаті страхового відшкодування в такому випадку передбачена лише у разі зміни ступеня страхового ризику, тоді як такої зміни під час дії договору страхування не відбулось. Крім того, транспортний засіб був обладнаний електронною системою захисту - імобілайзером, який вміщений у ключ транспортного засобу і не має інших брелків, тому інформація про наявність на транспортному засобі електронної системи захисту відповідає дійсності.

Що стосується тверджень про те, що вилучені правоохоронними органами ключі не є оригінальними, то саме ці ключі відповідач оглядав, склавши та без зауважень підписавши акт огляду транспортного засобу, та застрахував автомобіль саме з цим комплектом ключів, який позивач і надав правоохоронним органам. Крім цього, на адвокатський запит від 27 лютого 2020 року, скерований Crystal Way Inc, Chigago, USA, 03 червня 2020 року було отримано відповідь, згідно з якою транспортний засіб був куплений та відправлений в Європу лише з одним ключем, який є дублікатом, який не було вироблено на заводі. Таким чином ключ, який придбала Crystal Way Inc разом з автомобілем не був оригінальним ключем до транспортного засобу із самого початку, а тому у позивача не було об`єктивної можливості передати відповідачу оригінальний ключ. В той же час, відповідач самостійно за результатами огляду транспортного засобу застрахував автомобіль саме з тим комплектом ключів, який був наданий йому позивачем.

Просив стягнути із Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування (першу (авансову) частину у розмірі 297000 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення першої (авансової) частини страхового відшкодування у розмірі 297000 грн. відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що договором страхування не передбачено визначення поняття «комплект оригінальних ключів від ЗТЗ» та не закріплено, що такими є заводський комплект ключів.

Вважає, що за таких умов застосуванню підлягає правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 18 квітня 2018 року по справі №753/11000/14-ц, згідно якого у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав); особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

Вказує, що згідно заяви на страхування транспортного засобу (ТЗ) та додаткового обладнання (ДО) каско без виключень, що є Додатком 1 до Договору, Страховику передано «1 (один) комплект ключів ТЗ» без жодного уточнення, що це був комплект заводських ключів.

Стверджує, що Відповідач оглядав, склавши та без зауважень підписавши акт огляду транспортного засобу, та застрахував автомобіль саме з цим комплектом ключів, з яким автомобіль був завезений на територію України та який Позивач надав правоохоронним органам і саме цей ключ, в розумінні договору «повним комплектом оригінальних ключів від ЗТЗ». адже Відповідач не відмовив у страхуванні транспортного засобу з цих підстав (один комплект ключа), а відтак погодив таку обставину, що в повній мірі відповідає принципу свободи договору.

На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ним не представлено суду доказів дотримання позивачем вимог п. 22.2.3 договору та необґрунтованості відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування, зокрема: (першої (авансової) частини) у розмірі 297000 грн.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - Пилипця А.Ю. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам, виходячи з наступного.

Рішенням Личаківського районного суду від 11 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, у справі №463/155/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про визнання частково недійсним договору страхування, стягнення страхового відшкодування, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені, встановлено, що 13 листопада 2014 року між сторонами укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №003467, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом марки SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та застрахованим додатковим обладнанням до нього. Термін дії договору з 14 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року.

Страховим випадком згідно з умовами договору є пошкодження, знищення або втрата ЗТЗ (ЗДО) внаслідок подій, які зазначені в п. 6.1 - п. 6.6 цього договору та відбулись протягом строку дії та у місці дії договору. Одним з таких страхових випадків є незаконне заволодіння.

Згідно з витягом з ЄРДР від 03 березня 2015 року, застрахований транспортний засіб було викрадено. 23 квітня 2015 року позивач подав відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування.

Листом від 21 травня 2015 року відповідач повідомив позивача про те, що строк прийняття рішення про виплату страхового відшкодування продовжено, а листом від 16 липня 2015 року відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування з підстав, про які зазначив позивач у позовній заяві.

Відповідно до 22.2.3 договору страхування, у разі настання ризику «незаконне заволодіння» додатково до документів, які визначені в п. 22.1 цього договору страхувальник надає повний комплект оригінальних ключів від ЗТЗ та повний комплект пультів керування системами проти викрадення або ключів від них (якщо такі системи були встановлені на ЗТЗ).

Не надання страхувальником страховику документів та предметів, визначених в п. 22.2.2 - п. 22.2.3 договору (або надання не повного пакету документів) дає право страховику відмовити у виплаті страхового відшкодування, крім випадків, якщо ці документи та предмети залучені правоохоронними органами до матеріалів кримінальної справи - п. 22.3.1 договору страхування.

Відповідно до листа слідчого СВ Жовківського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 26 червня 2015 року № 5559, позивач передав ключі до Жовківського РВ 17 березня 2015р. та згідно з висновком експерта № 7253/15-33 від 29 квітня 2015 року, надані механічний ключ та брилок не являються комплектами ключа автомобіля SAAB, модель 9-3. Брилок не відповідає зразку з аналогічного комплекту ключа до автомобіля SAAB, 9-3 2011 модельного року, механічний ключ відповідає зразку з аналогічного комплекту ключа, зображення якого мітиться в каталозі автомобільних ключів. Також у даному висновку міститься інформація про те, що проводилось порівняння зображень, опису конструктивних та функціональних особливостей ключів викладених в інструкції по експлуатації автомобіля SAAB 9-3 та в каталозі автомобільних ключів з комплектом ключів наданих на дослідження в результаті чого встановлено, що наданий брилок не відповідає зображенню, конструктивним та функціональним особливостям.

Загальний вигляд ключів від автомобіля SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , які знаходяться на столі в ресторані «Диканька», що в смт. Куликів Жовківського району Львівської області та які були надані слідчому 03 березня 2015 року лише для огляду відображені на відповідній фототаблиці, копія якої долучена до матеріалів справи.

Крім того, загальний вигляд ключів від автомобіля SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 відображено слідчим на фототаблиці від 17 березня 2015 року і в такому ключі відсутні кнопки для дистанційного закривання/відкривання дверей, постановки автомобіля на сигналізацію, тощо.

Однак, такий комплект ключів візуально відрізняється від тих, які зображені на фотознімках автомобіля позивача і саме про таку відмінність повідомив допитаний в межах кримінального провадження свідок - працівник автосалону, у якому автомобіль позивача до його викрадення відчужувався з викладенням фотознімків про автомобіль в мережі Інтернет (https://rikauto.com.ua/ua/used/869).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно не визнав оригіналом наданий правоохоронним органам комплект ключів і як наслідок, правомірно прийняв рішення про порушення позивачем вимог п. 22.2.3 договору та обґрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування, врахувавши також розбіжності в показах позивача щодо часу вилучення у нього ключів від автомобіля та неповну інформацію про минулі страхові випадки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

В порядку ч.ч.1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

В порядку ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В силу ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 979 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору страхування між сторонами у справі) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В порядку ст.ст. 981,982 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

На час дії договору страхування, укладеного між сторонами у справі, діяв Закон України «Про страхування» від 07 березня 1996 року, який втратив чинність на підставі Закону України № 1909-ІХ від 18 листопада 2021 року з 01 січня 2024 року. Однак, в силу положень ст.5 ЦК України, саме вказаний Закон підлягає до застування при вирішенні спірних правовідносин судом.

В силу ч.1 ст.6 цього Закону добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Положеннями ч.2 ст.8 цього Закону надано визначення страхового випадку, як події, передбаченої договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

В порядку ст.ст. 17, 18 цього Закону правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний: ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом; відшкодувати витрати, понесені страхувальником при настанні страхового випадку щодо запобігання або зменшення збитків, якщо це передбачено умовами договору; за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або збільшення вартості майна переукласти з ним договір страхування; не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище, крім випадків, встановлених законом; надавати відповідним підрозділам Національної поліції інформацію про укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю. Умовами договору страхування можуть бути передбачені також інші обов`язки страховика.

Положеннями ст.21 цього Закону визначені обов`язки страхувальника, а саме страхувальник зобов`язаний: своєчасно вносити страхові платежі; при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику; при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші чинні договори страхування щодо цього предмета договору; вживати заходів щодо запобігання та зменшення збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку; повідомити страховика про настання страхового випадку в строк, передбачений умовами страхування. Умовами договору страхування можуть бути передбачені також інші обов`язки страхувальника.

Відповідно до ч.1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Пунктом 3 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування», в редакції чинній на час укладення між сторонами договору, визначено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку.

Відповідно до 22.2.3 договору страхування, у разі настання ризику «незаконне заволодіння» додатково до документів, які визначені в п. 22.1 цього договору страхувальник надає повний комплект оригінальних ключів від ЗТЗ та повний комплект пультів керування системами проти викрадення або ключів від них (якщо такі системи були встановлені на ЗТЗ).

Не надання страхувальником страховику документів та предметів, визначених в п. 22.2.2 п. 22.2.3 договору (або надання не повного пакету документів) дає право страховику відмовити у виплаті страхового відшкодування, крім випадків, якщо ці документи та предмети залучені правоохоронними органами до матеріалів кримінальної справи п. 22.3.1 договору страхування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно не визнав оригіналом наданий правоохоронним органам комплект ключів ( один ключ) і як наслідок, правомірно прийняв рішення про порушення позивачем вимог п. 22.2.3 договору та обґрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування, врахувавши також розбіжності в показах позивача щодо часу вилучення у нього ключів від автомобіля та неповну інформацію про минулі страхові випадки.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

В порядку визначеному ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.