печерський районний суд міста києва
Справа № 552/3862/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа Полтавська обласна державна адміністрація про стягнення компенсації моральної і матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь суму відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 257 217, 00 грн, враховуючи статтю 6 і 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 000, 00 грн, завданої йому як інваліду війни на підставі пункту 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В обґрунтування вказано, що ОСОБА_1 як інвалід війни 20 червня 2023 року через Урядовий контактний центр (Гаряча Лінія Уряду) подав офіційно відповідне звернення за реєстраційним номером ФИ-15773268 до Прем`єр-Міністра України ОСОБА_2 , в якому повідомив, що, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року, він є інвалідом війни ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. ОСОБА_1 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10 березня 2010 року та включений до списку як інвалід війни з 03 листопада 2016 року.

Згідно з пунктом 18 частини першої ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, але станом на 20 червня 2023 року однокімнатною квартирою ОСОБА_1 , як інваліда війни не забезпечено, грошової компенсації не надано.

Позивач наголосив, що іншим інвалідам війни надається грошова компенсація у розмірі 1 257 217, 69 грн, а відтак наявне порушення вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю щодо нього. Тому позивач вимагав провести перевірку по факту порушення його прав, як інваліда війни з притягненням винних осіб до відповідальності та надання йому копій матеріалів перевірок. Окремо у своєму зверненні вимагав нарахувати та сплатити грошову компенсацію у розмірі 1 257 217, 69 грн, яка нараховується іншим інвалідам війни в. м. Полтаві, з урахуванням невиконання пункту 18 частини першої ст. 13, ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На вказане звернення ним отримано відповідь від Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21 червня 2023 року за вих. N Ф-8291/16-23/2, в якій повідомлено, що його електронне звернення (N ФИ-15773268 від 20 червня 2023 року), що надійшло до Кабінету Міністрів України, надіслано Полтавській облдержадміністрації 21 червня 2023 року за N Ф-8291/16-23/1 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді.

У подальшому Полтавською обласною військовою адміністрацією відповіддю від 06 липня 2023 року за вих. N Ф-05-12/1574в повідомлено, що правові підстави для призначення йому грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення як особі з інвалідністю внаслідок війни за Державною програмою відсутні.

Тому позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі з урахуванням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, стягнути з державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої йому матеріальної шкоди 1 257 217, 00 грн, стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 як інваліда війни на відшкодування завданої йому моральної шкоди 100 000 000, 00 грн у зв`язку з допущенням порушення - пункт 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Прийняти рішення з урахуванням наданої ним практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів та захистити його порушені права на Національному рівні.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзивів.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

24 серпня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Київського районного суду м. Полтави від 13 липня 2023 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі /а. с. 26/.

01 вересня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 34-35/.

05 вересня 2023 року, а також 06 жовтня 2023 року і 07 листопада 2023 року позивач за допомогою Електронного суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримуючи позов у повному обсязі, просив задовольнити /а. с. 37-76/.

03 жовтня 2023 року ухвалою судді у справі закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 84/.

Позивач у судове засідання не з`явився, враховуючи подані завчасно заяви про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання представники відповідачів, третьої особи не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце слухання справи, заяви по суті або з процесуальних питань не надходили до суду.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 як інвалід війни 20 червня 2023 року через Урядовий контактний центр (Гаряча Лінія Уряду) подав офіційно, відповідне звернення реєстраційний номер ФИ-15773268 до Прем`єр Міністра України Шмигаль Д. А., в якому повідомив, що керуючись ст. 40 Конституції України, направив листа та повідомляє, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 22 вересня 2016 року, є інвалідом війни 2-ї групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни /а. с. 58, 59, 62/.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05 травня 2016 року № 78, відповідно до п. 32 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», ОСОБА_1 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10 березня 2010 року та включений до списку як інвалід війни з 03 листопада 2016 року.

У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_3 вимагав провести перевірку по факту порушення його прав, як інваліда війни з урахуванням, вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю та пункту 18 частини першої ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з притягненням винних осіб до відповідальності та надання йому копій матеріалів перевірок лише на електронну скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 Окремо ОСОБА_1 вимагав нарахувати та сплатити грошову компенсацію в розмірі 1 257 217, 69 грн, яка нараховується іншим інвалідам війни в. м. Полтава, з урахуванням саме невиконання пункту 18 частини першої ст. 13, ст. 17 вказаного Закону.

На вказане звернення ОСОБА_1 отримав відповідь від Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21 червня 2023 року за вих. № Ф-8291/16-23/2, в якій повідомлено, що електронне звернення (№ ФИ-15773268 від 20 червня 2023 року), що надійшло до Кабінету Міністрів України, надіслано Полтавській облдержадміністрації 21 червня 2023 року за № Ф-8291/16-23/1 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», для розгляду і надання відповіді /а. с. 57/.

У подальшому Полтавською обласною військовою адміністрацією відповіддю від 06 липня 2023 року за вих. № Ф-05-12/1574в повідомлено, що правові підстави для призначення ОСОБА_1 грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідністю внаслідок війни за Державною програмою - відсутні /а. с. 63/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідачами йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди внаслідок порушення його прав.

Розглядаючи справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено спричинення йому рішеннями, діями або бездіяльністю держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації матеріальної або моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до частини першої ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Будь-яких доказів того, що Державою України в особі Полтавської обласної військової адміністрації було прийнято незаконні рішення або мала місце незаконна бездіяльність, позивач суду не надав.

Згідно з п. 1 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року N 719, цей Порядок визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих осіб, визначених абзацами п`ятим - восьмим пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, для осіб з інвалідністю I-II груп, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги.

З відповіді, наданої позивачу Полтавською ОВА від 06 липня 2023 року за N Ф-05-12/1574в вбачається, що ОСОБА_1 одержав статус особи з інвалідністю внаслідок війни II групи відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону /а. с. 10/.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач не надав доказів на спростування вказаного вище твердження відповідача, та на підтвердження того, що статус особи з інвалідністю внаслідок війни II групи йому встановлено відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, тобто, що на нього поширюється дія Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року N 719.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач також заявляє вимоги про відшкодування завданої йому матеріальної шкоди.

Проте, доказів заподіяння такої шкоди не надає.

Зокрема, заявляючи про порушення права на одержання житла протягом семи років на підставі пункту 18 частини першої ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач не надав доказів, що підтверджували б факт перебування його на квартирному обліку та факт не надання йому житла згідно з даною нормою.

Крім того, ним не додано до справи відомостей про те, чи оскаржувалось ним рішення Полтавської ОВА про відмову у призначенні йому грошової компенсації, а якщо так, то яке рішення прийнято за результатами оскарження.

Відповідно до частини першої ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі N 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі N 180/1560/16-а.

Зокрема, Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 55).

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (пункт 57).

У постанові від 15 грудня 2020 року у справі N 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (пункт 90).

Згідно з пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок щодо відшкодування шкоди.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У статті 1173 Цивільного кодексу України закріплене правило про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач вимагає відшкодування йому моральної шкоди у зв`язку з незабезпеченням його житлом протягом семи років та відмовою Полтавської ОВА у виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.

Частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але позивачем не надано доказів заподіяння Державою Україна в особі її уповноважених органів моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Сам лише факт відмови у виплаті йому грошової компенсації за неотримане житло не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачеві моральної шкоди та не звільняє його від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною другою ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав будь-яких доказів того що йому була завдана матеріальна та/або моральна шкода, не надано доказів того, що відповідачами вчинено незаконні дії або бездіяльність щодо нього, а також не доведено наявності причинного зв`язку між завданою йому шкодою та діями або бездіяльністю відповідачів.

На підставі викладеного позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зауважує, що одним із відповідачів, до яких позивачем пред`явлено позовні вимоги, є Державна казначейська служба України.

Проте, Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі.

На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд.

Так, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі N 242/4741/16-ц (провадження N 14-515цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є Держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі N 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі N 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі N 9901/613/18 (пункт 79)).

Тому у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України необхідно відмовити також з тих підстав, що вона є неналежним відповідачем у справі.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач згідно з пунктом 9 та пунктом 13 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений, відповідно при зверненні до суду судовий збір не сплатив, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати необхідно віднести за рахунок Держави.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 56, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 3, 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа Полтавська обласна державна адміністрація про стягнення компенсації моральної і матеріальної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова