"06" листопада 2024 р. Справа № 363/2347/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

06 листопада 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Ходасевич Д.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що подана представником адвокатом Купрієнком В.С. до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

15.05.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява у якій представник позивачки, посилаючись на ст. 405 ЦК України та ст. ст. 71, 72 ЖК України, просив суд: 1) визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.1980 року між позивачкою та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Вишгородським районним відділом РАГС Київської області. За життя чоловік позивачки був наймачем та власником особового рахунку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер та, після його смерті Рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 21.06.2018 року за №166 було дозволено КП «Управляюча компанія» Вишгородської міської ради перевести на позивачку особовий рахунок на вказану вище квартиру у зв`язку зі смертю власника особового рахунку. Позивачка зазначає, що в вказаній квартири вона зареєстрована та проживає з 26.01.1982 року, а її молодша донька ОСОБА_5 з 26.06.1984 року. Вказаний факт підтверджується довідкою за №351, яка була складена депутатом Вишгородської міської ради ОСОБА_6 від 17.04.2024 року та витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.05.2024 року. Крім того, станом на сьогоднішній день в вказаній квартирі також зареєстровані: старша донька позивачки ОСОБА_2 та її син, онук позивачки ОСОБА_3 , однак, вже тривалий час, а саме з 1994 року, старша донька позивачки разом зі своїм сином, без поважних причин переїхали на інше, невідоме для позивачки, місце проживання. З того часу вони жодного разу не з`явились до вказаної квартири, не сплачували комунальні платежі, не отримували кореспонденцію, їх особистих речей в квартирі немає, і взагалі квартирою вони ніколи не цікавились. Перешкод в користуванні квартирою ні позивачка, ні її молодша донька відповідачам не чинили, вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним житловим приміщенням не користуються понад вже понад 6 місяців без поважних причин.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.05.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці/представнику строк для усунення недоліків, про які зазначено у вказаному судовому рішенні. 24.05.2024 року до суду від представника позивачки адвоката Купрієнка В.С. надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду від 16.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивачка та її представник надали суду заяву, в якій вимоги, викладені в позові підтримали та просили суд розглянути справу за їх відсутності.

Відповідачі в судові засідання жодного разу не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Поштова кореспонденція, що направлялась за останньою відомою адресою місця реєстрації відповідачів, поверталась до суду неврученою з причин «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, виклик відповідачів до суду здійснювався на офіційному веб-сайті судової влади України. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності від відповідачів до суду не надходило.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів суд враховує, положення ст. 223 ЦПК України, вжиті судом заходи для забезпечення явки відповідачів до суду, а також те, що у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення відповідачі вважаються повідомленими про день, час та місце судового засідання.

На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

06.11.2024 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

Так, згідно ордеру за №005589 від 14.02.1972 року, виданого виконавчим комітетом Києво Свят. Ради депутатів трудящих, ОСОБА_7 , сім`я якого складається з 4 чоловік, ( ОСОБА_7 голова сім`ї, ОСОБА_8 дружина, ОСОБА_9 донька, ОСОБА_4 син), останньому було надано право зайняти 3-кімнатну квартиру, загальною житловою площею 39,65 кв. м. в квартирі АДРЕСА_2 . Вказаний ордер видано на підставі рішення виконкому Києво-Святошинським РНК Ради депутатів трудящих (спільного рішення адміністрації і фабзавмісцевкому) від 07.02.1972 року №55/2 (а.с. 68).

Як вбачається з протоколу за №4 засідання виконкому Вишгородської міської ради депутатів трудящих Вишгородського району Київської області від 14.03.1974 року, було вирішено затвердити назви нових вулиць м. Вишгорода за пропозицією комісії утвореної згідно рішення виконкому міської ради депутатів трудящих, а саме: від зупини «Комсомольська» до торгового центру АДРЕСА_3 , від торгового центру до масиву «Вишневий» - вул. Спортивна, від нинішньої кінцевої зупинки автобусу АДРЕСА_4 , від існуючого будинку ЖКК «Луч» до АДРЕСА_5 . Та згідно названих вулиць поміняти нумерацію прилеглих будинків (додаток до рішення №1) (а.с. 70-71).

Рішенням Вишгородської міської ради народних депутатів третьої сесії ХХІІ скликання №3/5 від 20.04.1995 року «Про переіменування вулиць міста Вишгорода» було переіменовано АДРЕСА_6 » (а.с. 72).

Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане відділом реєстрації актів громадського стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області 02.08.2003 року, ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 73 роки, причина смерті: ішемічна хвороба серця: кардіосклероз атеросклеротичний, про що зроблено запис за №І35 (а.с. 73)

21.06.1980 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_4 , внаслідок чого змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », актовий запис за №123, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , видане 21.11.1980 року Вишгородським районним відділом РАГС Київської області, (а.с. 6).

Як вбачається з копії паспорта позивачки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_3 , з 26.01.1982 року остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5(на звороті)).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивачка) народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , видане 24.05.1984 року відділом РАГС Вишгородського районного виконкому Київської області (а.с. 13).

Як зазначає позивачка її чоловік був наймачем та власником особового рахунку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , яке видане 30.05.2018 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 59 років, про що 17.05.2018 року складено відповідний актовий запис №156 (а.с. 7).

Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 21.06.2018 року за №166 про переведення особового рахунку на квартиру, дозволено КП «Управляюча компанія» ВМР перевести особовий рахунок на квартиру за АДРЕСА_7 на ім`я позивачки - ОСОБА_1 , у зв`язку зі смертю власника особового рахунку (а.с. 12).

Як вбачається з довідки, виданої спеціалістом відділу державної реєстрації Вишгородської міської ради ОСОБА_12 за №162 від 17.07.2018 року, ОСОБА_1 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,8 кв. м. у 3-х кімнатній квартирі, розташованої на 5 поверсі п`ятиповерхового будинку. На вказаній житловій площі зареєстровано 4 особи, в тому числі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (чоловік) з 26.07.2018 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (власник), з 26.01.1982 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (дочка), з 21.01.1983 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (дочка), з 26.06.1984 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , (онук), з 10.03.1998 року та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , (батько чоловіка), з 26.09.1972 рок, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16.04.2024 року, який складений депутатом ВМР ОСОБА_6 , в присутності свідків ОСОБА_13 ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , проживають дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в даній квартирі зареєстровані, але не проживають з 1994 року по теперішній час. Місце проживання дочки та онука не відоме (а.с. 11).

Відповідно до довідки, виданої Вишгородською міської радою за №351 від 17.04.2024 року, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, виданим депутатом ВМР ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована та дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з дочкою ОСОБА_5 , 1984 року народження, по теперішній час. Зареєстровані за вказаною вище адресою: дочка - ОСОБА_2 , 1973 року народження та онук ОСОБА_3 , 1998 року народження, за місцем реєстрації фактично не проживають з 1994 року по теперішній час (а.с. 10).

Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, який виданий спеціалістом ІІ категорії відділу державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання ВМР ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_10 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 26.01.1982 року по теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 10.03.1998 року по теперішній час, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 26.06.1984 року по теперішній час та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 21.06.1990 року по теперішній час (а.с. 8).

20.05.2024 року ОСОБА_1 зверталась до Вишгородської міської ради із заявами власника житла про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), однак у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) було відмовлено на підставі п. 87 п.п. 3 особа не надала в повному обсязі документи (а.с. 33-35).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Факт реєстрації відповідачів порушує право позивачки на вільне користування майном, крім того, істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які вона змушена платити.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 року), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 року).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року у справі за №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19) зазначено, що аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року справа за №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18).

Крім того, у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. При вирішенні питання про втрату наймачем або членами його сім`ї права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причини такої відсутності.

Так, передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім`ї наймача понад шість місяців, у судовому засіданні не встановлено. Підстав для продовження строку відсутності відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців теж не виявлено.

Враховуючи термін відсутності відповідачів у квартирі, в тому числі і не реалізацію відповідачами права на вселення, суд вважає, що не визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою порушує принцип правової визначеності для позивачки, яка звертається до суду.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів того, що позивачкою чиняться перешкоди відповідача в користуванні спірною квартирою, або останні несуть витрати по її утриманню, чи в спірній квартирі знаходяться речі відповідачів - суду не надано.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, відповідачі більше шести місяців у спірній квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують, не несуть інших витрат по утриманню житла.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 206, 223, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , поспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серія НОМЕР_7 , РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Головуюча суддя О.П. Дьоміна