Постанова

Іменем України

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 641/4266/21

провадження № 61-14470св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування

за касаційною скаргою адвоката Зудер`янц Вікторії Вікторівни як представника ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року у складі судді Фоміної Ю. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним договір дарування від 12 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н. О. за № 1465, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру за ОСОБА_2 , скасувавши запис про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 ; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іпотеки № 42592057 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. на підставі договору іпотеки.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 12 червня 2020 року позивач подарував відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності та в якій він зареєстрований з 20 січня 1993 року. Крім нього, у спірній квартирі зареєстрований і проживає син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підставою для укладання договору дарування квартири була попередня домовленість між сторонами, спрямована на уникнення сплати заборгованості за комунальними рахунками на ім`я ОСОБА_1 , що накопичилась за тривали час, та уникнення подальшого можливого звернення стягнення на цю квартиру. Зі змісту договору дарування від 12 червня 2020 року випливає, що відповідач не бере на себе обов`язків щодо погашення комунальних платежів особисто та за свій рахунок. Також сторони домовилися, що після укладання договору дарування для позивача нічого не зміниться, він разом з родиною буде проживати у квартирі, вести спільний побут, виховувати дочку, особисті рахунки переоформлюватися на відповідача також не будуть. Із часу укладення договору відповідач не зареєструвала своє місце проживання у квартирі та не переоформила особисті рахунки з оплати комунальних платежів на своє ім`я.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано. У травні 2021 року відповідач повідомила позивача про необхідність звільнити спірну квартиру, оскільки вона є її одноособовим власником і має намір відчужити її третім особам, а їх попередні домовленості не мають ніякого юридичного значення, та про намір здійснити скасування реєстрації місця проживання позивача в цій квартирі шляхом звернення до Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

У травні 2021 року відповідач довела до відома позивача, що квартира є об`єктом іпотеки на забезпечення виконання боргового зобов`язання. ОСОБА_1 вважає, що відповідач умисно приховала факт її особистих боргових зобов`язань, маючи намір укласти договір іпотеки після укладання договору дарування, чим ввела його в оману, маючи намір заволодіти його майном.

Також вважає, що договір дарування має ознаки фіктивного правочину, оскільки перехід права власності на квартиру був обумовлений з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення заборгованості за комунальними платежами.

Крім цього, відчуження квартири відбулося без згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання договору недійсним, оскільки у спірній квартирі була зареєстрована та мешкала малолітня донька сторін, він не писав та не надавав заяви про зняття своєї доньки з реєстрації у квартирі. ОСОБА_2 не зверталася до Департаменту служби у справах дітей із заявою про отримання дозволу на укладення договору іпотеки, предметом якої є спірна квартира та право користування якою має малолітня дитина сторін, таке рішення про надання дозволу виконавчий комітет Харківської міської ради не ухвалював.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ленінський районний суд м. Полтави рішенням від 15 березня 2023 року в задоволенні позову відмовив. Скасував заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , застосовану ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 червня 2021 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Полтавський апеляційний суд постановою від 31 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та у інтересах малолітньої дочки ОСОБА_5 , подану його представником - адвокатом Поляковою В. В., залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 05 жовтня 2023 року, адвокат Зудер`янц В. В. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 202/3914/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14, від 09 червня 2021 року у справі № 554/991/18; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суди не здійснили юридичної оцінки всіх фактичних обставин справи та доводів позивача, обмежилися формальними висновками про те, що позивач не подав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню.

Висновки судів попередніх інстанцій про те, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору дарування та в подальшому договорів іпотеки не є підставою для визнання такого правочину недійсним, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини.

22 листопада 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Мирошниченка М. П. як представника ОСОБА_2 , мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

20 листопада 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 30 листопада 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька ОСОБА_5 , місце проживання якої з 11 червня 2020 року зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 .

З листа Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради від 18 травня 2021 року відомо, що 11 червня 2020 року до управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради звернулася ОСОБА_2 як законний представник дитини із заявою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 , 2012 року народження, у квартирі АДРЕСА_2 , з одночасним зняттям з реєстрації з попереднього місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , до якої додала перелік документів, визначений чинним законодавством України, зокрема і згоду іншого законного представника дитини - ОСОБА_1 .

12 червня 2020 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 у свого батька ОСОБА_6

12 червня 2020 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 належну дарувальнику трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м.

Відповідно до пункту 3 договору дарування від 12 червня 2020 року, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також, що вказана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі (в тому числі судовому) та під забороною не перебуває, прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України, не має; майно, яке є предметом цього договору, не є об`єктам культурної спадщини; не занесена та не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до пункту 4 договору дарування від 12 червня 2020 року дарувальник та обдаровувана у присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної зі сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони не обмежені у праві укладати правочини, вони не визнані в установленому законом порядку недієздатними (повністю або частково), вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони вільно володіють українською мовою, що дає кожному з них змогу правильно зрозуміти зміст цього договору, цей договір складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілі і кожним схвалені.

Відповідно до пункту 9 договору дарування від 12 червня 2020 року, право власності у обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарована свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстроване 12 червня 2020 року на підставі договору дарування квартири від 12 червня 2020 року.

15 червня 2020 року між ОСОБА_7 (позикодавець) і ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого, позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 535 776,12 грн, що еквівалентно 20 044,00 дол. США, з терміном повернення не пізніше 15 червня 2021 року.

15 червня 2020 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець) і ОСОБА_7 (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку спірну квартиру на забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики, укладеним 15 червня 2020 року.

11 червня 2021 року ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса із заявою, в якій просив вилучити іпотеку щодо спірної квартири у зв`язку з виконанням зобов`язань та припиненням договору іпотеки.

18 червня 2021 року ОСОБА_2 передала в іпотеку спірну квартиру ОСОБА_3 на забезпечення виконання боргового зобов`язання за договором позики від 18 червня 2021 року, за умовами якого позичальник отримала в позику 35 000,00 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суди встановили, що оспорюваний договір дарування підписаний сторонами правочину, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Після укладання оспорюваного правочину за відповідачем зареєстровано право власності на спірну квартиру, в якій вона продовжила проживати, заперечуючи фіктивність оспорюваного правочину, а також вказувала на наявність у неї волевиявлення на настання правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Посилання заявника на те, що він продовжив проживати у спірній квартирі після укладення оспорюваного правочину, зареєстрований у ній, не свідчить про фіктивність оспорюваного договору дарування. Позивач не надав належних, достовірних і достатніх доказів про те, що договір дарування квартири був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, не вигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац другий частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивач не довів того, що ОСОБА_2 ввела його в оману, і при укладенні договору він діяв під впливом обману.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, здійснювати відчуження житла.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 177 СК України.

Аналіз змісту статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дає підстави для висновку, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц, який підтримала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19.

Суди встановили, що 11 червня 2020 року до управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради звернулася ОСОБА_2 як законний представник дитини із заявою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 , 2012 року народження, у квартирі АДРЕСА_2 , одночасно зі зняттям її з попереднього місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , до якої додала перелік документів, визначений законодавством України, зокрема і згоду ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15 червня 2021 року місце проживання ОСОБА_5 11 червня 2020 року зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 .

За встановлених обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що оспорюваний правочин не суперечить інтересам дитини, не звужує обсяг її майнових прав, адже право власності на спірну квартиру перейшло до матері дитини, тобто за донькою збереглося право користування цією квартирою.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину недійсним, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами підстав заявлених ним вимог. Звертаючись до суду, позивач указував, що він сам (тобто добровільно, свідомо) уклав договір дарування з метою уникнення сплати заборгованості за надані комунальні послуги.

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верхового Суду (стаття 400 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Оскількидію рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року в частині скасування заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , застосовану ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 червня 2021 року, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2023 року до закінчення касаційного провадження у справі, його виконання необхідно поновити у зв`язку із залишенням цього рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Зудер`янц Вікторії Вікторівни як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов