Провадження № 2/522/457/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Арабаджи Катерина Георгіївна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 09.06.2021 року звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову позивачка вказує, що матері позивачки - ОСОБА_3 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

11.05.2019 року між ОСОБА_3 та донькою позивачки ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 безоплатно прийняла майно у власність, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Позивачка вказує, що ОСОБА_3 , вчиняючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв`язку з чим вказаний правочин повинен бути визнаний недійсним.

Так позивачка зазначає, що у зв`язку з тим, що вона на тривалий час відлучалася для роботи за кордон, ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_2 з проханням доглядати її, надавати сторонню допомогу. ОСОБА_2 , будучи онукою ОСОБА_3 погодилася надавати допомогу, однак за надану допомогу попросила залишити спірну квартиру. ОСОБА_3 погодилася на умови онуки.

При цьому позивачка звертає увагу суду, що укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_3 , враховуючи попередню домовленість з ОСОБА_2 , помилково вважала, що нею укладається договір довічного утримання, який встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, а саме доглядати її та надавати сторонню допомогу. Однак, після укладення оспорюваного договору, ОСОБА_2 жодної допомоги ОСОБА_3 не надавала, жодного догляду не здійснювала.

Виходячи з викладеного, позивачка просить суд визнати недійним договір дарування квартири від 11.05.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Арабаджи К.Г. та було зареєстровано за № 3-370 та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 31493940.

Одночасно із подачею позову до суду позивач подала заяву про витребування доказів.

Ухвалою суду від 20.07.2021 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 20.07.2021 року вирішено клопотання про витребування доказів- задовольнити частково та витребувати з Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області інформацію щодо перебування на обліку ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію про розмір призначеного пенсійного забезпечення, період нарахування, а також іншу інформацію, пов`язану з отриманням пенсії ОСОБА_3 , а також витребувати з Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області інформацію щодо суми нарахованої заробітної плати ( доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованої особи ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) у період з січня 2019 року по теперішній час та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за вказаний період. Також було вирішено витребувати з Головного управління ДФС в Одеській області інформацію щодо доходів ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) у період з січня 2019 року по теперішній час. В задоволенні решти вимог вирішено відмовити.

04.11.2021 року від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву відповідачка позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Вказала, що договір дарування є дійсним, був посвідчений державним нотаріусом та повністю відповідав внутрішній волі померлої ОСОБА_3 . Крім того, позивачем на підтвердження своєї позиції разом з відзивом було надано відеозапис з промовою померлої ОСОБА_3 , де вона підтверджує своє вільне волевиявлення на укладення оспорюваного правочину.

25.10.2021 року представник позивача звернувся до суду з заявою про виклик свідків та клопотанням про витребування доказів.

14.01.2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

У судове засідання призначене на 25.01.2022 року з`явився представник позивача ОСОБА_4 .

Під час судового засідання судом було ухвалено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити, заяву позивача про виклик та допит свідків задовольнити, клопотання про витребування доказів залишити без задоволення.

Також під час судового засідання було вирішено підготовче засідання закрити та призначити справу до судового розгляду по суті.

08.02.2022 року від державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Арабаджи К.Г. до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі.

У судове засідання призначене на 18.07.2022 року з`явились позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_4 та представник відповідачки ОСОБА_5 . Під час судового засідання стороною позивача були надані вступні слова.

У судове засідання призначене на 23.02.2023 року з`явились представник позивачки ОСОБА_4 та представник відповідачки ОСОБА_5 . Під час судового засідання стороною відповідача були надані вступні слова та досліджено матеріали справи.

25.04.2023 року від представника позивача до суду надійшли письмові заперечення щодо наданого електронного доказу. Відповідно до вказаної заяви вказується, що наданий стороною відповідача відеозапис не є належним доказом по вказаній справі, адже на вказаному відеозаписі зображена не матір позивачки ОСОБА_6 .

У судове засідання призначене на 14.06.2023 року з`явився представник відповідачки ОСОБА_5 .

Під час судового засідання представник відповідачки наголосив, що на відео наданою стороною відповідача зображена саме померла ОСОБА_6 .

У судове засідання призначене на 15.08.2023 року з`явився позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_7 представник відповідачки ОСОБА_5 .

Під час судового засідання судом було вирішено повернутися до дослідження доказів, а саме дослідження відеозапису (т.1 а.с. 125) та фотокарток наданих стороною відповідача.

Позивачка ОСОБА_1 зазначила, що не може впізнати ОСОБА_3 ні на фотографіях, ні на відеозаписі.

Під час судового засідання було допитано свідка ОСОБА_8 .

Так, свідком було зазначено про наступне:

?на фотокартках наданих стороною відповідача зображена померла ОСОБА_3 ;

?на відеозаписі наданих стороною відповідача зображена померла ОСОБА_3 ;

?більше часу з померлою ОСОБА_3 проводила позивачка;

?про договір дарування їй не відомо;

?померла не вживала алкоголь;

?знала померлу ОСОБА_3 давно.

Представник відповідача відмовився від подальшого допиту свідків зі сторони відповідача.

17.01.2024 року від позивачки до суду надійшла заява про виклик у судове засідання свідків.

У судове засідання призначене на 18.01.2024 року з`явився представник позивачки ОСОБА_7 та представник відповідачки ОСОБА_5 .

Під час судового засідання було вирішено клопотання про виклик свідків від 17.01.2024 року залишити без задоволення.

Представник позивачки просив суд продовжити розгляд справи без допиту свідків які не з`явились.

Під час судових дебатів представник позивачки наполягав на задоволенні задоволені позову в повному обсязі.

Представник відповідачки заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Як зазначено в ст. 10 цього Кодексу, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Суд вказує, що протягом всього розгляду справи сторони виходячи з принципу змагальності здійснювали заходи для доведення тих обставини, на які вона посилались, як на підставу своїх вимог або заперечень, що дозволило повністю та достеменно встановити обставини які мають значення для вирішення спору.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Позивач звернулась до суду з основною вимогою: визнати недійсним договір дарування квартири від 11.05.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Арабаджи К.Г. та було зареєстровано за № 3-370.

Підставою для визнання оспорюваного договору недійсним позивач визначає той факт, що вказаний правочин було вчинено під впливом помилки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 21.11.2003 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю., посвідченого в реєстрі за № 7-2848.

11.05.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Арабаджи К.Г. та було зареєстровано за № 3-370.

Відповідно до п. 1 вказаного договору, дарувальник передає, а обдаровувана безоплатно приймає майно у власність, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Також у Договорі вказано, що дарувальник ОСОБА_3 підтверджує, що вказана квартира придбана нею за власні кошти. Умови договору їй зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені у ньому. Сторони своїми підписами підтверджують однакове розуміння значення умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. У графі підпису ОСОБА_3 підтверджує: «Цей договір мною прочитаний, його зміст мені зрозумілий. Підписаний мною особисто.»

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 01.03.2021 року.

Позивач посилається на те, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення її матері не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач вказує, що її мати діяла під впливом помилки та тиску, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року № 756/6516/16-ц, «Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Надані позивачем аудіо записи розмов ОСОБА_3 з онукою та смс-спілкування позивачки та відповідачки не є достатніми доказами того, що оспорюваний правочин укладений під впливом помилки.

Крім того, наданий відповідачем відеозапис підтверджує розуміння та дійсне волевиявлення померлої ОСОБА_3 стосовно мотивів та суті укладеного оспорюваного Договору дарування.

Посилання сторони позивача з приводу того, що на відеозаписі зображена не ОСОБА_3 не підтверджується жодними доказами, крім того спростовується показаннями свідка ОСОБА_8 .

Крім того суд зазначає на суперечливу поведінку сторони позивача, адже у письмовій заяві зазначено, що на відеозаписі зображена не ОСОБА_3 , а під час судового засідання позивачка зазначила що не може по відео впізнати, на відео зображена ОСОБА_3 чи ні.

Обґрунтування позивача з приводу того, що померла ОСОБА_3 не мала наміру відчужувати свою єдину квартиру суд оцінює критично, адже сама позивач у тексті позовної заяви пояснює, що ОСОБА_2 погодилася надавати допомогу бабусі в обмін на квартиру, на що ОСОБА_3 погодилася.

Також суд критично ставиться до обґрунтувань відповідачки з приводу того, що померла ОСОБА_3 не хотіла щоб вказана квартира дісталась позивачці, адже це не доведено жодними доказами.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений дарувальницею в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими та непідтверджений жодними доказами. Обставини щодо обману чи примусу жодним чином не доведені.

Обставини піклування відповідачки за померлою, сплати комунальних платежів у квартирі, наявність та періодичність хвороб у померлої ОСОБА_3 судом приймаються, однак не стосуються предмету доказування.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Тому суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 141, 223, 235, 241, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Арабаджи Катерина Георгіївна про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 29.01.2024 року.

Суддя Р.Д. Абухін

18.01.24