Справа № 569/3827/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткове)

30 жовтня 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.,

при секретарі Тригубець Ю.М.,

за участю представника відповідача адвоката Грабовського В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівне заяву представника ОСОБА_1 адвоката Грабовського В.А. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 569/3827/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння закрити на підставі ч. 1 ст. 206 ЦПК України в зв`язку з відмовою позивача від позову і прийняття відмови судом.

21 жовтня 2024 року представник відповідачки адвокат Грабовський В.А. звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» із заявою про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 569/3827/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. До вказаної заяви долучено копію Ордеру серії ВК № 1126434 від 13.04.2024 року, копію Договору про надання адвокатський послуг (правничої допомоги) від 12.04.2024 року, копію Предметного завдання № 12-04-2024 від 12.04.2024 року, копію Акту здачі-приймання наданих послуг від 16.10.2024 року до Договору про надання адвокатський послуг (правничої допомоги) від 12.04.2024 року, копію рахунку за надані послуги, копію Свідоцтва про прав на зайняття адвокатською діяльністю № 690, копію Витягу з ЄДР відносно АБ «Віталія Грабовського».

29.10.2024 року на електронну пошту Рівненського міського суду Рівненської області представником позивача адвокатом Батурою П.О. подано заперечення щодо задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, в яких просить відмовити в задоволенні вказаної заяви. Крім того, подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому просить відмовити повністю в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у справі № 569/3827/24 та просить розгляд вказаної заяви проводити у відсутність представника позивача.

Представник відповідачки адвокат Грабовський В.А. в судовому засіданні заяву підтримав з підстав викладених у ній, просить її задоволити.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином. Представником адвокатом Батурою П.О. подано через електронну пошту Рівненського міського суду Рівненської області 29.10.2024 року заперечення щодо задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, в яких просить відмовити в задоволенні вказаної заяви. Крім того, подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому просить відмовити повністю в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у справі № 569/3827/24 та розгляд вказаної заяви проводити у відсутність представника позивача.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином.

Заслухавши думку представника відповідачки адвоката Грабовського В.А., дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд встановлено, що 23.02.2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Батура П.О. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23.04.2024 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).

Ухвалою Рівненського міського Рівненської області від 16.10.2024 року прийнято відмову представника позивача адвоката Батури П.О. від позову до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння закрити на підставі ч. 1 ст. 206 ЦПК України в зв`язку з відмовою позивача від позову і прийняття відмови судом.

Під час розгляду судом заяви про відмову від позову представник відповідача просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням їй професійної правничої допомоги.

Пункт 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачає право позивача на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Стаття 206 ЦПК України визначає, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу.

Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 року у справі №180/2161/19).

За результатами відмови позивача від позову суд, прийнявши таку відмову, закриває провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга статті 255 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 року у справі №550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 постанови від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат, до яких належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Стаття 141 ЦПК України регламентує загальні правила розподілу судових витрат.

Положення ст.ст. 137, 141 ЦПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

Разом з тим, у статті 142 ЦПК України "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду" закріплений розподіл судових витрат, зокрема у разі закриття провадження у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача

В запереченнях проти такої заяви позивач вказує на відсутність в його діях протиправної поведінки, що унеможливлює покладення на нього обов`язку з відшкодування витрат відповідача.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21).

Проаналізувавши зазначені вище положення законодавства, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 року у справі № 904/1478/19 дійшла висновку, що у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України виникає право на відшкодування йому за рахунок позивача понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати, пов`язані з розглядом справи.

На користь такого висновку свідчить і припис ч. 7 ст. 141 ЦПК України, за яким, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд відзначає, що де-факто при закритті провадження у справі та в подальшому вирішенні питання щодо розподілу судових витрат не вирішується спір по суті, що нівелює можливість визначення з чиєї вини виник спір за відповідним позовом, тому судом не здійснюється оцінка наявності чи відсутності неправомірних дій учасників такої справи.

На думку суду, правова ситуація, за якої учасники справи понесли витрати, пов`язані з розглядом справи, які по своїй суті є збитками сторони, правовою особливістю яких є те, що вони можуть бути відшкодовані виключно через процесуальний порядок розподілу судових витрат в межах відповідного судового спору, однак, відсутній був би правовий механізм їх відшкодування (розподілу), що є нонсенсом в правовій державі.

За встановленої в п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України правової підстави для закриття провадження у справі її настання не залежить від волі чи дій відповідача, а є виключно наслідком реалізації чи не реалізації позивачем своїх процесуальних прав та виконання чи невиконання процесуальних обов`язків, а тому є абсурдним покладення на відповідача обов`язку доведення, що вчинення чи утримання позивачем від вчинення тих чи інших дій, реалізація чи не реалізація ним своїх прав, які призвели до настання визначеного у вказаному положенні правових наслідків є необґрунтованими.

В аспекті наведеного суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08.06.2022 року у справі №357/380/20, які хоч і стосуються дещо іншого випадку (розподілу судових витрат за наслідками закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги), однак за своєю суттю є близькими до вирішення спірного питання і стосуються застосування аналогічних за своїм змістом норм процесуального права, а саме, вирішуючи таке питання Великою Палатою було вказано на те, що:

- "Подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо. Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.";

- "Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги. Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження. У такому випадку в апеляційного суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки така особа реалізує своє право на апеляційний перегляд судового рішення, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України) про відмову від апеляційної скарги, усвідомлюючи наслідки такої відмови, а саме згідно з частиною п`ятою статті 364 ЦПК України унеможливлення для цієї особи апеляційного перегляду судового рішення. Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги.";

- "Тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України)".

Наведене суд розуміє так, що ситуація, за якої є неможливим оцінка та фактичне існування ознак недобросовісності, зловживання чи незаконності в діях позивача, що зумовили закриття провадження у справі, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист в рамках ініційованого позивачем судового спору.

Отже, у випадку відмови позивача від позову, відповідач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат і це право закріплено, зокрема в ч. 3 ст. 142 ЦПК України.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідач у заяві поданій до суду зазначив, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За положеннями ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 137 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 року у справі № 910/4201/19).

На підтвердження надання правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі № 520/9408/18).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Грабовським В.А., відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України в п`ятиденний строк подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення в частині судових витрат, до якої долучено копії Договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 12.04.2024 року; Предметного завдання № 12-04-2024 від 12.04.2024 року до Договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 12.04.2024 року; Акту здачі-приймання наданих послуг до Договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 12 квітня 2024 року, складеного 16.10.2024 року; рахунку № 16-10/2024 від 16.10.2024 року виданого АБ «Віталія Грабовського»; Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 690, виданого на ім`я ОСОБА_4 ; Витягу з ЄДР відносно АБ «Віталія Грабовського».

Виконуючи обов`язок щодо надання оцінки розміру заявленого відшкодування адвокатських витрат (20 000,00 грн.) на предмет його дійсності та необхідності, а також критерію розумності розміру і оцінюючи обґрунтованість заперечень представника позивача, суд зазначає наступне.

У розрізі даного питання суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19 про те, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19, зазначає, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Ураховуючи зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, у цій справі представник відповідача деталізував обсяг наданих клієнту послуг з правової допомоги у суді першої інстанції такою мірою, яка дозволяє досягти його функціонального призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, що свідчить про дотримання позивачем положень частини третьої статті 137 ЦПК та спростовує наведені у запереченні позивача відповідні доводи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відтак, судом відхиляються заперечення представника позивача з посиланням на відсутність доказів оплати послуг з правничої допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, правничу допомогу у справі відповідачу надавав адвокат Грабовський В.А., повноваження якого підтверджуються ордером від 12.04.2024, та яким підписувались відзив на позовну заяву, клопотання про залучення третьої особи, заперечення на відповідь на відзив, а також адвокат Грабовський В.А. приймав участь у судових засіданнях.

В свою чергу, суд не вважає суму у 20 000,00 грн. неспівмірною зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи.

Враховуючи підготовку та своєчасне подання адвокатом відповідача відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, клопотання про залучення третьої особи і доказів на підтвердження понесених витрат, враховуючи доведеність обставин надання адвокатом правової допомоги, зазначені витрати в розмірі 20 000,00 грн. цілком відповідають критеріям реальності, розумності та співмірності, та є обґрунтованими, а тому повинні бути відшкодовані за рахунок позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення заяви відповідача про стягнення з позивача на її користь понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. 00 коп., по даній справі.

Вирішуючи заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення по даній справі, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Таким чином, оскільки розгляд даної справи по суті завершено постановленням ухвали про закриття провадження у ній, додаткове судове рішення щодо вирішення питання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, приймається судом у виді ухвали, відповідно до вимог ч. 3 ст. 270 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 142, 246, 258, 259, 260, 261, 263, 268, 270, 353, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Грабовського В.А. про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 20 000,00 гривень.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення додаткового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього додаткового рішення.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ).

Третя особа: ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Повний текст додаткового рішення суду виготовлено 06 листопада 2024 року.

Суддя Рівненського

міського суду Тимощук О.Я.