ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року

м. Київ

справа № 308/7054/20

провадження № 61-6450св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління ДПС у Закарпатській області, Головне управління ДФС у Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шкорка Ігор Михайлович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2021 року у складі судді Дергачової Н. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, Головного управління ДФС у Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що 07 жовтня 2010 року у орендованому позивачем приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, без його згоди, працівниками податкової міліції був проведений огляд приміщення.

До участі у провадженні проти позивача податковий орган залучив в якості агента свого працівника. Дане залучення агента було свавільне без згоди суду чи прокуратури, тобто ніким не контролювалось та не санкціонувалось.

Після цього, Державною податковою інспекцією у м. Ужгороді було подано до Закарпатського окружного адміністративного суду до позивача позовну заяву про застосування санкцій, пов`язаних із забороною організації та проведення азартних ігор. Позов мотивований тим, що ніби позивач порушив вимоги Закону України «Про заборону грального бізнесу в Україні» та відповідно надавав азартні послуги за вказаною адресою. У прохальній частині позову Державна податкова інспекція у м. Ужгороді просила вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони позивачу здійснювати до закінчення розгляду справи та набрання законної сили судовим рішенням у справі відчуження належного йому майна, а також заборонити видаткові операції на поточних рахунках та стягнути із позивача фінансову санкцію у вигляді штрафу в сумі 7 104 000 грн. Також просили конфіскувати у позивача три ігрові автомати.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду

від 07 березня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

06 липня 2015 року Львівський апеляційний адміністративний суд виніс постанову, якою апеляційні скарги ДПІ у м. Ужгороді Закарпатської області та прокуратури Закарпатської області задовольнив, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі № 2а-0770/1090/11 скасував.

Суд застосував та стягнув із позивача фінансову санкцію у виді штрафу в дохід державного бюджету в сумі 7 104 000 грн з конфіскацією 3-х гральних автоматів.

05 квітня 2016 року Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу, якою скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

06 жовтня 2016 року Львівський апеляційний адміністративний суд виніс ухвалу, якою апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області та прокуратури Закарпатської області - залишив без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від березня 2012 року в справі № 2а-0770/1090/11 - без змін.

24 жовтня 2019 року Верховний Суд виніс остаточну постанову у вказаній справі, якою касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області залишив без задоволення. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 7 березня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2016 року у справі № 2а-0770/1090/11 (№ 876/2786/16) залишив в силі.

З 2009 року зайняття гральним бізнесом в Україні є кримінально караним діянням.

З огляду на викладене позивач та його представник вважають, що строк притягнення/переслідування позивача розпочався з дня проведення незаконного огляду в його приміщенні та залучення агента, тобто з 07 жовтня 2010 року та закінчився 24 жовтня 2019 року прийняттям Верховним Судом остаточної постанови у справі № 2а-1090/11/0770.

Застосування штрафу в розмірі 7 104 000 грн з конфіскацією гральних автоматів є значною юридичною відповідальністю особи, а тому в розумінні статті 6 Конвенції з захисту людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) даний випадок прирівнюється до кримінального переслідування,

а отже позивач вважає, що має право відповідно до закону на відшкодування шкоди.

У зв`язку з тим, що у приміщені позивача був проведений незаконний огляд приміщення (без його згоди та ухвали суду), до нього були застосовані негласні розшукові заходи (податковим органом направлено агента, свого працівника), до позивача Львівським апеляційним адміністративним судом був застосований штраф у розмірі 7 104 000 грн з конфіскацією 3-х гральних автоматів та позивача в цілому 9 років переслідували за незаконний ігровий бізнес (особливо тяжкий злочин), позивач поніс витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги, поштові витрати, тощо, чим йому було завдано майнової та моральної шкоди, позивач вважає, що розмір шкоди не може бути нижчим ніж 1 000 000 грн, яку просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про встановлення щодо нього в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, які можуть бути підставою для відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Судовими рішеннями у адміністративній справі, на які посилається позивач, встановлено, що будь-яке майно у позивача ОСОБА_1 не вилучалося, оскільки вилучені ігрові автомати не належать останньому.

Кримінального провадження щодо ОСОБА_1 ніколи не існувало, оскільки

18 жовтня 2010 року відділенням ВЗБГЕ Ужгородського МВПМ ДПІ у м. Ужгороді відмовлено у порушенні кримінальної справи за статтею 212 КК України за фактом виявлення залу гральних автоматів, через які проводилась організація грального бізнесу, у зв`язку з відсутністю складу злочину за пунктом 2 частини першої статті 6 КПК України. Згідно з даною постановою гральні апарати не належать ОСОБА_1 , а тому в його діях відсутнє порушення вимог Закону України «Про заборону грального бізнесу в Україні». У матеріалах справи відсутні рішення судів про незаконність обшуку, незаконність негласних слідчих дій (застосування агента) та вилучення майна у ОСОБА_1 та дані про наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_1 .

Наведені обставини повністю спростовують твердження позивача про його кримінальне переслідування за особливо тяжкий злочин.

Позивачем також суду не подано жодних доказів, які б підтверджували, що внаслідок вищевказаних дій він був незаконно притягнутий до відповідальності, у нього було вилучено майно або стягнуто грошові кошти, та настали для нього будь-які негативні наслідки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що внаслідок проведення у орендованому ним приміщенні незаконного огляду (без його згоди та ухвали суду), застосування щодо нього негласних розшукових заходів (податковим органом направлено агента, свого працівника), застосування Львівським апеляційним адміністративним штрафу у розмірі 7 104 000 грн з конфіскацією 3-х гральних автоматів та переслідування за незаконний ігровий бізнес (особливо тяжкий злочин) протягом 9 років, йому завдано майнової та моральної шкоди, у відшкодуванні якої судами незаконно відмовлено.

Відзив на касаційну скаргу та відповідь на відзив

У червні 2023 року від Закарпатської обласної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Зазначає, що Законом передбачено вичерпний перелік випадків, за яких у особи виникає право на відшкодування шкоди, однак наведені позивачем обставини до таких випадків не відносяться. Судовими рішеннями у адміністративній справі, на які посилається позивач, встановлено, що будь-яке майно у ОСОБА_1 не вилучалося, оскільки вилучені ігрові автомати не належать останньому. Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні рішення судів про незаконність обшуку, негласних слідчих дій (застосування агента) та вилучення майна у ОСОБА_1 .

На відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 надійшла відповідь, мотивована тим, що Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 05 квітня

2016 року (справа № 2а-0770/1090/11) встановлено незаконне накладення на нього штрафу у розмірі 7 104 000 грн, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення пункту 2 частини першої статті 1 Закону, яке помилково не застосовано судами попередніх інстанцій.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 жовтня 2010 року з 20 год. 35 хв. до 22 год. 10 хв. працівниками Ужгородського МВПМ ДПІ у м. Ужгороді у присутності понятих був проведений огляд грального залу за адресою:

АДРЕСА_1 , з дозволу адміністратора грального залу ОСОБА_3 , що вбачається з копії протоколу огляду від 07 жовтня 2010 року.

Відповідно до рапорту капітана податкової міліції Карпія В. Г. 07 жовтня

2010 року було виявлено ігровий зал, який знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1. Згідно з наданими документами даний ігровий зал орендує та здійснює діяльність приватний підприємець

ОСОБА_1 . З дозволу адміністратора ігрового залу ОСОБА_3 було проведено огляд приміщення, де виявлено 3 ігрових автомати марки «Las Vegas Casino Video». Вказані ігрові апарати були підключені до електромережі. На момент огляду на двох з ігрових апаратів проводилась азартна гра, на яких був зафіксований факт отримання виграшу. Виявлені автомати описано та вилучено.

Постановою капітана податкової міліції Карпія В. Г. від 18 жовтня 2010 року відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно позивача за статтею 212 КК України за фактом виявлення залу гральних автоматів, через які проводилась організація грального бізнесу, у зв`язку з відсутністю складу злочину за пунктом 2 частини першої статті 6 КПК України та направлено матеріали до ДПІ у м. Ужгороді для подання позову до суду про застосування пов`язаних із забороною грального бізнесу санкцій.

05 квітня 2011 року Державна податкова інспекція у м. Ужгороді Закарпатської області звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в якій просила застосувати до останнього фінансову санкцію у вигляді штрафу в сумі 7 104 000 грн та стягнути її в дохід державного бюджету, а також конфіскувати гральні автомати у кількості 3 штуки, які були вилучені за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду

від 07 березня 2012 року у справі № 2а-0770/1090/11 у задоволенні позову Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про застосування та стягнення фінансових санкцій у вигляді штрафу у сумі 7 104 000 грн та конфіскації грального обладнання було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду

від 07 березня 2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позов Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області задоволено, застосовано та стягнуто з фізичної особи - підприємця

ОСОБА_1 фінансову санкцію у виді штрафу в дохід державного бюджету в сумі 7 104 000 грн з конфіскацією 3-х гральних автоматів.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2016 року у справі постанову Львівського апеляційного адміністративного суду

від 06 липня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду

від 07 березня 2012 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області залишено без задоволення, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року у залишено в силі.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів перебування гральних автоматів у власності відповідача, здійснення саме ним діяльності з організації та проведення азартних ігор, отримання ним прибутку від цієї діяльності, внесення будь-яким гравцем ставки для отримання послуг з азартної гри, зафіксованого підтвердження видачі відповідачем виграшів за результатами отриманих послуг з азартної гри.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах

2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю»та іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач зазначав, що у орендованому ним приміщенні працівниками податкової міліції був проведений незаконний огляд приміщення (без його згоди та ухвали суду), до нього були застосовані негласні розшукові заходи (податковим органом направлено агента, свого працівника), Львівським апеляційним адміністративним судом був застосований штраф у розмірі 7 104 000 грн з конфіскацією 3-х гральних автоматів та позивача в цілому 9 років переслідували за незаконний ігровий бізнес (особливо тяжкий злочин), внаслідок чого йому завдана заявлена матеріальна та моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом з тим, наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для відшкодування заявленої шкоди, оскільки не входять у перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону та частини першої статті 1176 ЦК України.

Суди правильно виходили із того, що матеріли справи не містять доказів постановлення стосовно позивача виправдувального вироку суду, встановлення щодо позивача в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, закриття справи про адміністративне правопорушення, які можуть бути підставою для відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом.

Посилання у касаційній скарзі на те, що до спірних правовідносин підлягає застосування пункті 1-3 статті 1 Закону як підстава для задоволення позову є помилковими, оскільки позивача засуджено не було, йому не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, щодо нього не застосовувалися запобіжні заходи у вигляді взяття і тримання під вартою, не проводилися в ході кримінального провадження обшуки, виїмки, накладення арешту на майно та інші процесуальні дії, що обмежували б його права. Крім того, щодо нього не було застосовано адміністративного арешту та виправних робіт, конфіскації майна та накладення штрафу. Також відсутні відомості про незаконність проведення щодо позивача оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Судами враховано, що кримінального провадження щодо ОСОБА_1 ніколи не існувало, оскільки постановою від 18 жовтня 2010 року відділенням ВЗБГЕ Ужгородського МВПМ ДПІ у м. Ужгороді відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно позивача за статтею 212 КК України у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Є помилковими посилання позивача у касаційній скарзі на незаконність застосування Львівським апеляційним адміністративним судом щодо нього штрафних санкцій у розмірі 7 104 000 грн (постанова від 06 липня 2015 року), оскільки цю постанову за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 квітня

2016 року, отже права позивача були захищені шляхом скасування зазначеного судового рішення.

Отже, на позивача не було накладено жодного штрафу, а тому посилання у касаційній скарзі на помилкове незастосування судами пункту 2 статті 1 Закону безпідставні.

При цьому правовою природою зазначених коштів була адміністративно-господарська фінансова санкція, яка передбачена Законом України «Про заборону грального бізнесу в Україні», що не є накладенням штрафу в межах справи про адміністративне правопорушення у розумінні Закону.

Посилання позивача на незаконне вилучення трьох гральних автоматів є необґрунтованими, оскільки вони йому не належали.

Обставини щодо неналежності позивачу гральних автоматів також встановлені постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі № 2а-0770/1090/11, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня

2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи касаційної скарги про незаконне проведення у орендованому ним приміщенні обшуку є помилковими, оскільки працівниками податкової інспекції був проведений огляд, а не обшук приміщення та вилучено гральні автомати, які позивачу не належать.

Аргументи касаційної скарги про те, що він поніс судові витрати у розгляді адміністративної справи не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки такі витрати позивач має право відшкодувати саме в межах тієї справи, в якій він їх поніс.

Таким чином, до позивача не застосовувалися заходи адміністративного впливу та відсутнє судове рішення про закриття справи про адміністративне правопорушення, яке б давало позивачу право на відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону та частини першої статті 1176 ЦК України.

Як вже зазначалося вище, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органом досудового розслідування, прокуратури або суду діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачами йому шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.

Суди правильно встановили, що фактично між позивачем ОСОБА_1 , який у період з 17 березня 2004 року до 12 січня 2017 року був зареєстрованим суб`єктом підприємницької діяльності, та податковою службою мав місце податковий спір, який вирішувався судами адміністративної юрисдикції.

Позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували, що внаслідок вищевказаних дій він був незаконно притягнутий до відповідальності, у нього було вилучено майно або стягнуто грошові кошти та настали для нього будь-які негативні наслідки.

За вказаних обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди.

Таким чином, доводи касаційної скарги про наявність підстав для відшкодування шкоди є необґрунтованими та спростовуються наведеними у цій постанові мотивами.

Інші доводи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами встановленими судами попередніх інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на викладене, аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі встановлені обставини справи, досліджені наявні докази, перевірені доводи сторін та дана їм належна оцінка.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шкорка Ігор Михайлович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 24 вересня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду

від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович