Справа № 404/6845/24
Номер провадження 2/404/1896/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року

місто Кропивницький

Суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда Людмила Дмитріївна Кулінка, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), до держави Російська Федерація (місцезнаходження: 119991, москва, вулиця житня, будинок № 14, стр. № 1), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої експропріацією природних ресурсів Українського народу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду про стягнення з Російської Федерації на його користь відшкодування шкоди, завданої внаслідок експропріацією природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в загальній сумі 32261275,10 грн., яка складається з: майнової шкоди в сумі 30186715,10 грн., та моральної шкоди в сумі 2074560,00 грн.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: визначитись з вірним відповідачем, порядком повідомлення відповідача, перекладом документів на мову тієї держави, в які буде заплановано визнання можливого рішення суду у справі та його виконання, та на мову відповідача, визначити посольство (посольства) відповідача у тих країнах, в яких планується належне сповіщення (повідомлення) відповідача та надіслання на його адресу копії документів (позов, додані до нього докази), їх переклад на мову відповідача (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів), надати докази на підтвердження завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди, надати докази факту пошкодження майна позивача, з врахуванням розяснень викладених в мотивувальній частині данної ухвали.

Позивачем на виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 вересня 2024 року направлено до суду заяву (вх. № 40794 від 07.10.2024 року), якою недоліки вказані в ухвалі судді від 25.09.2024 року не усунуто. Позивач зазначив, що не може надати докази завданої майнової шкоди, оскільки позов обгрунтований захопленням державою-агресором покладів енергоресурсів, металів та мінералів, вугільних родовищ, родовищ нафти та природного газу, тощо, які є власністю Українського народу, а тому і позивача. А це є загальновідомим фактом. Крім того, зазначає, що неможливо визначити посольство (посольства) відповідача у тих країнах, в яких планується належне сповіщення (повідомлення) відповідача та надіслання на його адресу копії документів (позов, додані до нього докази), їх переклад на мову відповідача (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів), враховуючи розрив дипломатичних відносин з російською федерацією і повномасштабну війну з нею.

При цьому, згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року.

Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Щодо питання судового імунітету держави- агресора Російської Федерації:

Вирішуючи питання чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка розглядається, суд застосовує наступні правила Національного та Міжнародного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

У даній справі, позивач звернувся до суду з позовом до держави-агресора російської федерації, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок збройної агресії та вчинення протиправних дій на території держави Україна зі сторони російської федерації.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач, на переконання суду, не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Суд переконаний, що протиправні та агресивні дії іноземної держави Російської Федерації вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини першої статті 1 Статуту Організації Об`єднаних Націй, Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві, зокрема Декларації про принципи міжнародного права щодо дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об`єднаних Націй від 24.10.1970 року, кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tortexсeption»).

Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку» є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Отже, вирішуючи питання, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у даній справі, суд керується такими критеріями: предметом позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним особам - громадянам України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, тимчасової окупації, оточення та протиправних дій на захоплених територіях; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана російської федерацією, яка порушила принципи та цілі, закріплені у Статуті Організації Об`єднаних Націй, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті Організації Об`єднаних Націй; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).

Окрім того, юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Таким чином, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на території держави Україна у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й російської федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Суд безумовно враховує, що і держава Україна, і державаагресор російська федерація на момент можливого спричинення шкоди позивачам, були учасницями міжнародних договорів, а саме: - Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу).

Вказана Конвенція була підписана і Україною, і Російською Федерацією, та була ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР; російської федерацією - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ.

Держава Україна відповідно до Закону України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX зупинила дію у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь та вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року.

Водночас суд має застосовувати Конвенцію за станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони.

Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

При цьому, суд наголошує, що наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

Більш того, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету Російської Федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Верховний Суд дійшов висновку, що Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України.

При цьому Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави.

Суд наголошує, що з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.

У Постановах від 18.05.2022 року у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (пункт 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російська Федерація, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 50) дійшла висновку, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі № 990/80/22 Суд вказав таке, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Такі висновки наведені в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 року та 22.06.2022 року у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року (далі за текстом - Конвенція).

Так, відповідно до положень статті 5 Конвенції, держава користується імунітетом, щодо себе та своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 7 Конвенції держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді у суді іншої держави по відношенню до будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи у силу: a) міжнародної угоди; b) письмового договору; c) заяви у суді або письмового повідомлення у рамках конкретного розгляду.

Статтею 12 Конвенції передбачено, що якщо відповідні держави не домовилися про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, яка зазвичай має компетенцію розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у разі смерті або заподіяння тілесного ушкодження будь-якій особі або заподіяння шкоди майну або його втрати внаслідок дії чи бездіяльності, яка може бути привласнена державі, якщо така дія чи бездіяльність мала місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії чи бездіяльності перебував на цій території в момент цієї дії чи бездіяльності.

Слід зазначити, що Конвенція Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 року підписана та ратифікована Україною, Російська Федерація підписала вказаний документ, але не ратифікувала його.

Проте, незважаючи на відсутність ратифікації Російською Федерацією Конвенції 2004 року, норми, встановлені Конвенцією 2004 року, зокрема правила, викладені в статті 12, є нормами міжнародного права, які є обов`язковими для Російської Федерації, з огляду на нижчевикладене.

Судом враховано, що Конвенція 2004 року ще не набула чинності для державиагресора російської федерації у визначеному в ній порядку, проте нормативний акт був прийнятий на Генеральній Асамблеї Організації Об`єднаних Націй державами-членами Організації Об`єднаних Націй.

Преамбулою Конвенції передбачено, що: «… юрисдикційні імунітети держав та їх власності загальновизнані як принцип міжнародного звичаєвого права, … міжнародна конвенція про юрисдикційні імунітети держав та їх власності зміцнить верховенство права і правову визначеність, особливо у відносинах держав з фізичними або юридичними особами, і сприятиме кодифікації та розвитку міжнародного права та гармонізації практики в цій сфері». У преамбулі також зазначається, що текст резолютивних положень Конвенції 2004 року «враховує розвиток практики держав щодо юрисдикційних імунітетів держав та їх власності».

Це свідчить про те, що Генеральна Асамблея Організації Об`єднаних Націй не встановлювала нові принципи міжнародного права за допомогою Конвенції 2004 року, а прагнула «кодифікувати» існуючі принципи з метою «юридичної визначеності» та «гармонізації практики в цій сфері».

У свою чергу стаття 38 Статуту Міжнародного суду визначає у якості джерел міжнародного права, зокрема, міжнародний звичай, як доказ загальної практики, визнаної у якості правової норми, а також загальні принципи права, визнані цивілізованими націями (п.п b, статті 38 Статуту), що також підтверджує можливість застосування положень Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, оскільки юрисдикційні імунітети держав та їх власності отримали загальне визнання як один із принципів звичаєвого міжнародного права.

Таким чином, суд вважає, що незалежно від того, чи набула Конвенція 2004 року чинності та чи ратифікувала її держава- агресор Російська Федерація, резолютивні положення Конвенції 2004 року, з урахуванням положень статті 38 Статуту Міжнародного суду, становлять «загальні принципи права», визнані цивілізованими націями і самі по собі є обов`язковими для виконання суверенними державами, включно з Російською Федерацією.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (SabehElLeil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, якщо таке обмеження: 1) Переслідує законну мету: Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29.06.201, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17.07. 2012, § 60).

У контексті наведеної практики Європейського суду з прав людини, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права.

У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту Організації Об`єднаних Націй, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.

2) Є пропорційне меті, яка переслідується: відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо … не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується».

3) Не порушує самої сутності права на доступ до суду: при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v theUnitedKingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28.05.1985, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 55), Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23.03.2010, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21.11.2001, окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Аргументи на обґрунтування відмови у застосуванні імунітету держави, крім іншого, сформульовано Європейським судом з прав людини при розгляді справи «Jonesandothers v the United Kingdom» (заяви №№ 34356/06 і 40528/06), рішення від 14.01.2014 року).

У рішенні Суд наголошує на постійній еволюції міжнародного звичаєвого права з питання надання судового імунітету державі, відсутності імперативної доктрини у вказаному питанні.

Проте дедалі частіше стверджується думка, що тяжкі міжнародні злочини не можуть вважатися вчиненими при здійсненні офіційних дій держави, оскільки їх вчинення не є нормальною державною функцією. І така позиція поступово знаходить своє відображення у світовій практиці, про що свідчать відповідні судові рішення та висновки. Спостерігається тенденція до подолання безкарності за вказані дії, до здійснення ширшої юрисдикції і подальшого обмеження можливості використання імунітету як прикриття.

З огляду на вказане Суд розглядає межі застосування імунітету крізь призму характеру «поведінки» держави.

Якщо держава вже запровадила національний засіб юридичного захисту щодо протиправних дій, тоді можна розраховувати на те, що суди інших держав відмовлятимуться від здійснення юрисдикції.

Але, якщо в державі наявна систематичність у здійсненні дій, що порушують імперативні норми про заборону їх вчинення, і немає адекватного засобу юридичного захисту, тоді беззастережну відмову в доступі до цивільних судів іншої держави можна вважати непропорційним заходом.

Так, поряд із використанням збройних сил та інших силових відомств з метою здійснення масштабних актів військової агресії на суверенній території України, послідовність та очевидність у діях вищого політичного і військового керівництва та державного апарату Російської Федерації, що відкрито заявляють про анексію територій та виправдовують військове вторгнення, спрямоване на порушення територіальної цілісності України, підтримка цієї терористичної діяльності, явно виходить за межі прийнятих міжнародних стандартів та належного здійснення державних повноважень, що свідчить про здійснення Російською Федерацією агресивної державної політики.

Загальновідомо, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, виправдовує її, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року.

На переконання суду не має жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Суд наголошує, що у теперішній час відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та державою- агресором Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України.

При розгляді питання щодо застосування судового імунітету слід брати до уваги «загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у праві судді» (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03.02.2012, § 30.)

Як вказував Європейський Суд у раніше розглянутих справах, Проект статей про юрисдикційні імунітети держав та їх власності Комісії Організації Об`єднаних Націй з міжнародного права 1991 року, зараз втілений у Конвенції 2004 року, застосовується відповідно до звичайного міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала Конвенцію, якщо не заперечила їй (див. згадану вище Постанову Великої Палати у справі Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23.03.2010, § 55), згадану вище Постанову Великої Палати у справі (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29.06.2011, § 51), і Ухвалу Європейського Суду у справі «Валлісхаузер проти Австрії», § 60).

Суд приймає до уваги, що держава- агресор Російська Федерація не ратифікувала її, але й не чинила опір їй, підписавши Конвенцію 01.12.2006 року.

На підставі ретельного аналізу правових норм Національного та Міжнародного законодавства, практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що звертаючись із позовом до російської федерації позивач не потребує згоди компетентних органів держави- агресора російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання.

Стосовно визначення відповідача у справі суд зазначає таке.

Відповідно статті 3 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок та правила реалізації принципу змагальності сторін у цивільному процесі України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок та правила реалізації принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Диспозитивність (від лат. Dispono «розпоряджаюся») це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності перш за все розкривається через положення: хто хоче здійснити свої права, має сам потурбуватися про це.

Вказаний принцип, разом із принципом «доступу до справедливого суду», надає кожному учаснику процесу можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до частини першої, другої статті 48 Цивільного процесуального кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У відповідності до підпункту 3.1) пункту 3 розділу І указу президента російської федерації від 13.10.2004 року № 1313 «Питання Міністерства юстиції російської федерації» основними задачами міністерства юстиції російської федерації є забезпечення в межах своїх повноважень представництва та захисту інтересів російської федерації в судах іноземних держав та міжнародних судових органах (підпункт 3.1 введено в дію указом президента рф від 28.05.2018 року № 271).

Відповідно до указу президента російської федерації від 28.05.2018 року № 271 «Про внесення змін до Положення про міністерство юстиції російської федерації, затвердженого указом президента російської федерації від 13.10.2004 року № 1313» внесено в положення про міністерство юстиції російської федерації, затверджене указом президента російської федерації від 13.10.2004 року № 1313 «Питання міністерства юстиції російської федерації» наступні зміни: а) пункт 1 доповнено підпунктом 5 такого змісту: «5) функції щодо забезпечення в межах своїх повноважень представництва і захисту інтересів російської федерації в судах іноземних держав і міжнародних судових (арбітражних) органах, включаючи Європейський Суд з прав людини і Суд Євразійського економічного розвитку».

Аналіз змісту статтей 50,51 Цивільного процесуального кодексу України дозволяє суду дійти до висновку, що саме позивач має дискреційні повноваження на визначення особи, яка має відповідати за позовом.

Національний суд позбавлений можливості визначати та/або замінювати (залучати) відповідача (співвідповідача) у справі, без попередньої згоди на таке позивача.

Таким чином, позивачі мають самостійно визначитись з відповідачем (співвідповідачем), який (які) мають відповідати за даним позовом, виходячи зі змісту та характеру правовідносин, які склались між сторонами.

При цьому позивачі мають врахувати, що визначення відповідача має відповідати характеру, змісту та правовому обґрунтуванню можливої шкоди.

Щодо процесуальних прав та обов`язків відповідача іноземного елементу:

Статтею 2 Цивільноо процесуального кодексу України законодавцем закріплені завдання та основні засади цивільного судочинства.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак (стаття 6 Цивільного процесуального кодексу України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 Цивільного процесуального кодексу України).

Статтею 496 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, відсутність судового імунітету у держави - агресора Російської Федерації жодним чином не впливає на необхідність дотримання процесуальних гарантій Національного процесуального законодавства щодо належного повідомлення сторони про дату, час та місце проведення розгляду справи.

В будь-якому разі судовий процес не може набувати формального характеру, оскільки судове провадження спрямоване на ефективний спосіб захисту особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні відносини від 18.04.1961 року посольство це найвище за статусом дипломатичне представництво держави в столиці іншої, або при міжнародній організації на яку покладено завдання підтримувати й розвивати офіційні стосунки з країною перебування, захищати в ній права та інтереси акредитуючої держави, її громадян і юридичних осіб.

Положення статті 22 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 передбачено, що вручення документів про судовий розгляд судовим наказом або іншим документом про порушення розгляду проти держави здійснюється: a) відповідно до будь-якої застосовної міжнародної конвенції, яка перебуває в силі для держави суду та відповідної держави; або b) відповідно до будь-якої спеціальної угоди про вручення документів між позивачем та відповідною державою, якщо це не виключається законом держави суду; або c) відсутність такої конвенції або спеціальної угоди: d) шляхом направлення дипломатичними каналами міністерству закордонних справ відповідної держави; або i) будь-яким іншим способом, який визнається відповідною державою, якщо це не виключається законом держави суду.

Вручення документів про судовий розгляд, зазначене у пункті d, i), вважається здійсненим після отримання таких документів міністерством закордонних справ.

Ці документи супроводжуються, при необхідності, перекладом офіційною мовою або однією з офіційних мов відповідної держави.

Положення статті 23 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 визначений порядок ухвалення заочного рішення проти держави.

Таким чином, суд звертає особливу увагу на те, що вручення документів міністерству закордонних справ у ході судового розгляду має бути обов`язково дотримана, в тому числі і з огляду на Положення про міністерство закордонних справ російської федерації (в редакції указу президента російської федерації №1218 від 19.10.2005 року).

Так, у відповідності до частини 3 Положення, міністерство закордонних справ російської федерації здійснює свою діяльність безпосередньо або через дипломатичні представництва та консульські установи російської федерації, представництва російської федерації при міжнародних (міждержавних, міжурядових) організаціях (закордонні установи), територіальні органи представництва міністерства закордонних справ російської федерації на території російської федерації (територіальні органи).Закордонні установи входять до системи міністерства закордонних справ російської федерації.

Правилом статті 190 Цивільного процесуального кодексу України визначений порядок надіслання копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет.

Таким чином, суд звертає увагу позивача, що оскільки дипломатичні відносини Держави Україна з державою- агресором російською федерацією припинені, направлення та вручення процесуальних документів має бути здійснено саме позивачем відповідним посольствам російської федерації.

Вказане буде повністю відповідати вимогам Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 року.

Суд звертає особливу увагу позивача на те, що 01 вересня 2023 року набула чинності Гаазька Конвенція про визнання та виконання іноземних судових рішень у цивільних або комерційних справах.

Конвенція була підписана від імені України 4 березня 2020 року на підставі Розпорядження Президента України від 03.03.2020р. №171/2020-рп.

Конвенція була ратифікована Законом України № 2342-IX від 01.07.2022 року.

Ця Конвенція 2019 року є універсальним багатостороннім документом, що закріплює для держав, які стануть її Сторонами, загальні правила, за яких гарантується взаємне визнання і виконання судових рішень у цивільних або комерційних справах.

Конвенція застосовується до вирішення питань про взаємне визнання та виконання судових рішень у цивільних або комерційних справах у відносинах між її державами-Сторонами.

Згідно зі статтею 2 зі сфери дії Конвенції виключаються рішення у справах про статус та правоздатність фізичних осіб, про стягнення аліментів, щодо інших питань сімейного права, спадкування, неплатоспроможності і деяких інших категорій справ.

Завданням Конвенції є створення глобального механізму уніфікованих правил для визнання та виконання іноземних судових рішень.

Сторонами Конвенції є Україна та Європейський Союз, який прийняв Конвенцію у серпні 2022 року від імені всіх його членів, окрім Данії.

Відповідно до статті 7 цієї Конвенції у визнанні та виконанні судового рішення може бути відмовлено, якщо: a) документ, на підставі якого порушено провадження або еквівалентний документ, який містить виклад основних елементів позову - (i) не був вручений відповідачу завчасно та у такий спосіб, щоб надати йому можливість організувати свій захист, за винятком випадків, коли відповідач з`явився до суду та надав пояснення у справі і не оскаржив факт неналежного вручення у суді ухвалення рішення, за умови, що законодавство держави ухвалення дозволяло оскаржити вручення, або (ii) був вручений відповідачу у запитуваній Державі у спосіб, що є несумісним з основоположними принципами запитуваної Держави стосовно вручення документів; b) судове рішення було отримане внаслідок обману; c) визнання або виконання було б очевидно несумісним з публічним порядком запитуваної Держави, включаючи ситуації, коли конкретне провадження, за результатами якого ухвалене судове рішення, було несумісним з основоположними принципами процесуальної справедливості цієї Держави, та ситуації, пов`язані з порушенням безпеки або суверенітету цієї Держави; d) провадження в суді ухвалення суперечило угоді або визначенню у документі про створення трасту, згідно з якими спірні питання мали вирішуватися у суді Держави, іншої ніж Держава ухвалення; e) судове рішення є несумісним з судовим рішенням, ухваленим судом запитуваної Держави у спорі між тими самими сторонами; або f) судове рішення є несумісним з судовим рішенням, ухваленим раніше судом іншої Держави між тими самими сторонами з того самого предмету, за умови, що раніше ухвалене судове рішення відповідає умовам, необхідним для його визнання у запитуваній Державі.

Визнання чи виконання може бути відкладено або у ньому може бути відмовлено, якщо провадження між тими самими сторонами і з того самого предмету тривають у суді запитуваної Держави, коли - a) до суду запитуваної Держави позов було подано раніше, ніж до суду ухвалення; та b) існує тісний зв`язок між спором та запитуваною Державою.

Суд звертає увагу позивача, що будь-яке міжнародне та локальне законодавство іноземних країн встановлює певні вимоги, за яких те чи інше рішення може бути визнане та виконане на території певної держави.

Таким чином, позивач має врахувати певне локальне та міжнарожне законодавство тієї країни, в якій позивач планує подати заяву про визнання та виконання рішення національного суду, у випадку можливого задоволення позову.

Недотримання порядку належного повідомлення відповідача майже у всіх локальних законодавствах іноземних держав є правовою підставою для відмови у визнанні та виконанні рішення іноземного суду.

Натомість, слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини виробив принцип недопустимості відмови в застосуванні іноземного права з мотивів суперечності публічного порядку на підставі простих відмінностей у матеріальному праві іноземного та національного правопорядків (або ж на підставі відсутності відповідної правової норми у lex fori).

Зокрема, вже в 1977 році Суд пояснює: «Концепція передбачає, крім порушення публічного порядку, яке являє собою будь-яке порушення закону, реальну і досить серйозну загрозу, що зачіпає фундаментальні інтереси суспільства».

Суд вказав, що звернення до застереження про публічний порядок можливе, лише якщо таке рішення явно порушує фундаментальні принципи або права, що визнаються фундаментальними в межах публічного порядку.

Отже, підставою для відмови в застосуванні іноземного права на підставі статті про публічний порядок не може бути: той факт, що конкретний інститут іноземного права невідомий в цій правовій системі; ситуація, в якій застосування іноземного права буде менш сприятливим для громадянина, ніж застосування національного закону; суб`єктивне переконання судді в несправедливості іноземної правової системи.

Цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом (стаття 9 Цивільного процесуального кодексу України).

Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. Перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду (чатина перша, дурга, статті 75 Цивільного процесуального кодексу України).

Положення частини другої, третьої статті 22 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 передбачають, що вручення документів про судовий спір, який вказаний в пункті d, i), вважається здійсненим, при отриманні таких документів міністерством іноземних справ. Ці документи супроводжуються, при необхідності, перекладом на офіційну мову чи одну з офіційних мов відповідної держави.

Таким чином, позивач має здійснити відповідні переклади всіх процесуальних документів судової справи, позову та доданих до нього матеріалів на мову відповідача- іноземного елементу, в тому числі шляхом/але не виключно залучення перекладача до участі у справі.

Положення статтей 175,177 Цивільного процесуального кодексу України не зобов`язують позивача подати оригінали чи завірені копії доданих до позову документів.

Закон вимагає подання їх копій.

Проте, вищенаведене міжнародне законодавство вказує на суворе дотримання вручення відповідачу не тільки завірених копій документів, а і у перекладі на відповідну мову (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів).

Крім того, частиною п`ятою статті 177 Цивільного процеуального кодексу України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В позовній заяві позивач просить стягнути із відповідача 30186715,10 грн майнової шкоди, та 2074560,00 грн. моральної шкоди, завданої позивачу в результаті військової агресії російської федерації та експропріацією природніх ресурсів Українського народу.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди, в тому числі збитків, та причинного зв`язку між порушенням та завданої майновою та/або моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статтті 12 та стааті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Водночас, у порушення вищенаведених вимог закону, позивачем до позовної заяви про стягнення на його користь 30186715,10 грн майнової шкоди, та 2074560,00 грн моральної шкоди, не надано жодних доказів на підтвердження та обґрунтування заявлених ним вимог.

Крім того, позивачем у позовній заяві зазначено, що Російська Федерація позбавила Український народ контролю над майном і прав власності на нього загальною вартістю приблизно 24,3 трильйона доларів США, при цьому до позову не надано доказів, які б підтверджували вказану суму (офіційних висновків відповідних установ, які уповноваженні на надання таких висновків відповідно до чинного законодавства України, експертних висновків тощо).

Також, позивачем зазначається, що населення України у 2024 році буде складати приблизно 33400000 осіб, при цьому на підтвердження вказаної чисельності населення також не надано відповідних офіційних документів, які б підтверджували кількість населення в Україні в 2024 році.

Позивачем заявлено до стягнення матеріальна шкода в розмірі 30186715,10 грн, в той же час, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять документів, які б підтверджували факт пошкодження майна позивача.

Про вказані недоліки наголошувалось в ухвалі судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 вересня 2024 року, однак позивачем вказані вимоги ухвали залишились не виконаними.

Згідно з частиною третьою статті 185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною п`ятою статті 185 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

За таких обставин і враховуючи те, що позивачем у зазначений судом строк вказані недоліки позовної заяви лишились не усунуті, позовна заява подана без додержання вимог визначених статтями 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, тому на підставі статті 185 Цивільного процесуального кодексу України її слід вважати неподаною та повернути позивачу.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним, з точки зору його практичного забезпечення: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства («Golder проти Сполученого Королівства», «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року). Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть прави буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Керуючись частинами третьою, п`ятою статті 175, 177, 185 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), до держави російська федерація (місцезнаходження: 119991, москва, вулиця житня, будинок № 14, стр. № 1), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої експропріацією природних ресурсів Українського народу, вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (частина сьома статті 185 Цивільного процесуального кодексу України).

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст судового рішення складено 08.11.2024 року.

Суддя Кіровського районного

суду міста Кіровограда Людмила КУЛІНКА

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда Л. Д. Кулінка