Провадження № 2/127/1767/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету на стороні позивача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Шикунова А.О., звернувся до суду із позовною заявою до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету на стороні позивача ОСОБА_2 , в якій просить суд встановити факт проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 11.07.1980 року до 26.06.1993 року. Також, просить суд визнати за ним ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла рідна тітка позивача (рідна сестра матері позивача ОСОБА_2 ) ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 19.11.2020 року. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . В установленому законом порядку позивач звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброви Л.О. з відповідною заявою про прийняття спадщини. Після ознайомлення з наданими документами, нотаріус роз`яснила позивачу необхідність звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, оскільки через наявні розбіжності в написанні імен, по-батькові та прізвищ, нотаріус не в змозі видати позивачу свідоцтво про право на спадщину.

На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2021 року заяву позивача було задоволено та встановлено факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є рідним племінником (сином рідної сестри) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Вінниці. Після отримання вказаного рішення позивач знову звернувся до нотаріуса, однак з`ясувалося, що відсутній оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, який є обов`язковим документом для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі письмового запиту приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброви Л.О. позивач звернувся до КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» з приводу оформлення дублікату свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 і з`ясував, що на квартиру в цілому станом на 2012 рік зареєстровано право спільної сумісної власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

02.02.2024 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 , а саме: на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, позивач вказує на те, що ОСОБА_6 , його рідна тітка, перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 15 листопада 1967 року до часу смерті чоловіка - ІНФОРМАЦІЯ_8 . Дітей у них не було. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 є матір`ю ОСОБА_7 . Після смерті чоловіка ОСОБА_4 залишилася проживати разом зі своєю свекрухою - ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 . Вони жили як одна сім`я, вели спільне господарство, разом харчувалися, планували бюджет, відвідували синагогу. Дана обставина підтверджується також і тим фактом, що вказана квартира 25 лютого 1993 року була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» за заявами двох проживаючих у ній осіб, а саме: ОСОБА_9 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 померла. Похованням померлої займалася тітка позивача ОСОБА_4 , отримувала довідку у відділі РАЦС для отримання допомоги після померлого члена сім`ї.

Отже, позивач враховуючи вищевикладені обставини та те, що нотаріусом йому було роз`яснено про необхідність звернутися до суду для встановлення факту родинних чи інших відносин померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , та для вирішення інших питань спадкування, в тому числі щодо визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м, змушений звернутися до суд із даним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2024 року прийнято справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

На підставі ухвали суду від 21.05.2024 року судом витребувано з приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброви Л.О. ( АДРЕСА_3 ) належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №25/2020, заведеної 19.11.2020 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

05.06.2024 року на адресу суду від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброви Л.О. надійшла належним чином завірена копія матеріалів спадкової справи №25/2020, заведеної 19.11.2020 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

Ухвалою суду 11.06.2024 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Шикунова А.О. в ході судового розгляду позов підтримала в повному обсязі, в подальшому від представника позивача надійшла заява про здійснення розгляду справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позов у повному обсязі на підставі наявних у справі документів.

Представник відповідача Вінницької міської ради Мельник С.С. в ході судового розгляду при вирішені даного позову покладається на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти заявлених позовних вимог.

Вислухавши пояснення представників сторін по справі, ознайомившись з позовною заявою, дослідивши та перевіривши документи та копії документів, доданих до позовної заяви, які містяться в матеріалах судового провадження, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти) , якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає право на суд , одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст.525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця.

За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Право на спадкування за законом осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю, будучи вперше закріпленим ЦК України, разом з тим може поширюватись на відносини, які виникли у зв`язку з відкриттям спадщини до вступу в силу ЦК України.

Якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, але не була ніким із спадкоємців прийнята до настання цього терміну, то за умови прийняття судом рішення про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом принаймні п`яти років до часу відкриття спадщини, такі особи матимуть право на спадкування, незважаючи на те, що факти відкриття спадщини і проживання однією сім`єю мали місце під час дії Цивільного кодексу УРСР. Такий висновок випливає із змісту абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з яким правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

До загальних ознак у розумінні цієї норми, яким має відповідати зв`язок між фізичними особами, щоб вони вважалися сім`єю, належать: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом; взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5- рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що маючих юридичне значення» зазначено, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться уст. 315 ЩІК і не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, зокрема встановлення факту родинних відносин тощо.

Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні такого майна, або вимоги кредиторів. На підставі отриманої першої заяви нотаріус заводить спадкову справу, яка підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Під місцем відкриття спадщини мається на увазі не місце , як точка на місцевості, конкретне помешкання, дім, вулиця і тому подібне, а певний населений пункт (місто, село тощо). Місце відкриття спадщини може не співпадати з місцем смерті спадкодавця, якщо він помер не у місці свого постійного проживання (наприклад, під час перебування у відрядженні, санаторії, місцях позбавлення волі). У цих випадках місцем відкриття спадщини визнається той населений пункт, де громадянин постійно проживав до виїзду. Так, місцем постійного проживання студентів, військовослужбовців строкової служби, осіб, позбавлених волі вважається місто, село, селище тощо, у якому вони постійно проживали до навчання, призову на військову або альтернативну службу, присуду про покарання у вигляді позбавлення волі. Проте у випадку смерті громадянина, що постійно проживав у будинку для осіб похилого віку та інвалідів, місцем відкриття спадщини вважається місце, де знаходиться ця установа. На практиці зустрічаються випадки, коли місце проживання спадкодавця невідоме. Наприклад, якщо особа часто переїжджає з одного місця проживання до іншого, інколи неможливо визначити місце його проживання. У таких випадках місцем відкриття спадщини вважається місце, де знаходиться нерухоме майно або основна його частина. Це може бути місто, де громадянин мав квартиру; село, в якому знаходиться земля, що належить спадкодавцю на праві приватної власності тощо. Якщо ж спадкодавець мав одночасно декілька квартир, будинків, земельних ділянок і тому подібне, що знаходилися у різних населених пунктах, то місце відкриття спадщини визначається з урахуванням вартості цього нерухомого майна. Де знаходиться майно більшої вартості, там і відкривається спадщина. Якщо померла особа не мала нерухомості, то місцем відкриття спадщини вважається те місце, де знаходиться основна частина рухомого майна. Наприклад, якщо в одному місці після смерті особи, яка не мала постійного місця проживання залишився автомобіль, а в іншому телевізор, то спадщина відкривається у місці, де знаходиться рухоме майно більшої вартості (автомобіль тощо) . Місце відкриття спадщини належить підтвердити відповідними документами. Це можуть бути: свідоцтво органів РАЦС про смерть спадкодавця, якщо його останнє постійне місце проживання і місце смерті збігаються; довідки житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, із місця роботи померлого тощо. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місце відкриття спадщини підтверджується довідкою виконкому місцевих рад про місцезнаходження спадкового майна чи його частини.

Згідно ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємством визнається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи спадкоємцю у порядку передбаченому законодавством.

Спадкоємець може прийняти спадщину за заповітом або за законом. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт, до спадщини закликаються спадкоємці за заповітом. Спадщина відкривається за законом, якщо: а) спадкодавець не залишив заповіту; б) є спадкоємці на обов`язкову частку; в) всі спадкоємці за заповітом позбавлені права спадкування; г) заповіт визнано недійсним; д) заповіт було скасовано; є) частина майна залишилась не заповіданою.

Спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він мешкав разом з померлим. Для того, щоб встановити факт сумісного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус за місцем відкриття спадщини перевіряє в паспорті відмітку про реєстрацію проживання спадкоємця та встановлює місця реєстрації проживання померлого за довідкою органів реєстрації. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину через подання заяви до нотаріуса за місцем відкриття спадщини в строк, встановлений для цього законодавством, тобто шестимісячний строк. Своїми діями спадкоємець перериває для себе строк для прийняття спадщини і стає власником майна. З моменту, як спадкодавець подав заяву про прийняття спадщини або фактично прийняв її, успадковане майно належить спадкоємцю, він має право користуватися, управляти майном, але слід враховувати, що доки він не отримає на це майно свідоцтва про право на спадщину, він не може розпоряджатися майном.

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії постановою за № 38/02-31 від 29.02.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на решту 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . причиною відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру стало те, що у спадковій справі відсутні належні (тобто передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) документи на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та документи, які б підтверджували факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 .

При цьому, нотаріусом у вищевказаній постанові позивачу роз`яснено право звернення до суду з приводу встановлення факту відносин померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та для вирішення питання визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до п. 4.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Пунктом 4.4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

Можливість оформлення в нотаріальному провадженні права позивача на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , залежить від встановлення в судовому порядку факту проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто від доведення належності ОСОБА_4 до четвертої черги спадкоємців за законом після спадкодавиці ОСОБА_10 .

Згідно з п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК.

Отже, судом в ході розгляду справи та дослідження наявних у ній доказів, встановив наступне, позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , претендує на отримання свідоцтва про право спадщину за законом на майно померлої ОСОБА_4 , яка при житті заповіт від свого іменні не складала, що підтверджується матеріалами спадкової справи №25/2020 від 19.11.2020 року.

Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач, як племінник померлої, 28.02.2024 року звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О., в якій вказав, що до складу спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , входить 1/2 (одна друга) частка квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_10 , яка за інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та єдиним спадкоємцем якої була ОСОБА_4 , яка фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10 , але не оформила своїх спадкових прав.

Згідно спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_10 не заводилась та заповіт від її імені на 1/2 (одну другу) частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не складався.

Згідно інформації, наданою Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті ОСОБА_10 в конторі не відкривалась (лист № 162/01-16 від 29.02.2024).

Як встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_11 являлася рідно тіткою позивача.

Крім того, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2021 року встановлено факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є рідним племінником (сином рідної сестри) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Вінниці.

Частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Також відповідно до наявних в матеріалах справи витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу та актового запису про смерть (а.с. 21-23, 25-26) встановлено, що ОСОБА_11 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 15 листопада 1967 року до часу смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_8 . Дітей у ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не було.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 являлася матір`ю ОСОБА_7 та після смерті чоловіка ОСОБА_4 залишилася проживати разом зі своєю свекрухою - ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 , і як зазначає позивач, вони жили як одна сім`я, вели спільне господарство, разом харчувалися, планували бюджет, відвідували синагогу і дані твердження стороною відповідача в ході судового розгляду не спростовано.

Факт спільного проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_4 також підтверджується тим, що вказана квартира 25 лютого 1993 року була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» за заявами двох проживаючих у ній осіб, а саме: ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і відповідно до відповіді КП «ВМБТІ» від 23.11.2023 року №8698 (а.с. 30) станом на 29.12.2012 року за ОСОБА_9 та ОСОБА_4 зареєстровано право спільної сумісної власності в цілому на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів 25.02.1993 року, згідно рішення №106 від 25.02.1993 (а.с. 30-32).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію актового запису про смерть (а.с. 24), ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 померла і як зазначає позивач похованням померлої займалася тітка позивача ОСОБА_4 , отримувала довідку у відділі РАЦС для отримання допомоги після померлого члена сім`ї і дана обставина ніким не спростована в ході судового розгляду.

Крім того, відповідно до довідки виданої МКП «Управляюча компанія «Господар Люкс» встановлено, що ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована з ОСОБА_5 на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за АДРЕСА_2 (а.с. 37).

Також судом встановлено, що 02.02.2024 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 , а саме: на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 33), а також відповідно до спадкової справи №25/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 (а.с. 61-152).

Судом також встановлено, що позивач на даний час прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 лише на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 і згідно витягу з Державного реєстру речових прав зареєстрував право власності на 1/2 частину вказаної квартири (а.с.34), а щодо іншої 1/2 частини постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії постановою за № 38/02-31 від 29.02.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на решту 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і причиною відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру стало те, що у спадковій справі відсутні належні (тобто передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) документи на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та документи, які б підтверджували факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 .

Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є єдиним способом захисту своїх прав та законних інтересів, для вирішення питання визнання права власності на спадкове майно.

Таким чином, враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 та його представниця адвокат Шикунова А.О. надали суду належні та допустимі докази на підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а саме проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 11.07.1980 року до 26.06.1993 року, відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої вимоги, яка підлягає задоволенню.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, і позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, оскільки позбавлений реальної можливості оформити спадкове майно, суд приходить до висновку, з урахуванням того, що інші спадкоємці після смерті спадкодавця відсутні, а також те, що в рідна сестра спадкодавиці ОСОБА_2 , яка також є рідною мітір`ю позивача із заявою про прийняття спадщини після смерті рідної сестри не зверталася, а навпаки не заперечує прийняття цієї спадщини її сином позивачем по справі, про що вона вказує у своїй заяву, як третя особа у справі (а.с.58).

Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про те, що вимога про визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м., також слід задовольнити.

Отже, позов ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету на стороні позивача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири підлягає до задоволення у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України (Seryavin And Others v Ukraine ) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04, § 58) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету на стороні позивача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 11.07.1980 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники судового розгляду:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач Вінницька міська рада, , місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Соборна, 59:

Третя особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП відсутній, адреса: АДРЕСА_2

Суддя: