Провадження № 22-ц/812/1678/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2024 року м. Миколаїв

справа № 477/2550/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем Ковальським Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Миколаївської обласної прокуратури

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене 11 вересня 2024 року (повний текст складено 20 вересня 2024 року), та на додаткове рішення цього ж суду від 24 вересня 2024 року, ухвалене суддею Глубоченком С.М в приміщенні цього ж суду, , у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури,

треті особи: відділення поліції №2 Миколаївського районного управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Окружна прокуратура міста Миколаєва

про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника, адвоката Разумовського О.А., звернувся до суду з зазначеним вище позовом.

Позивач зазначав, що слідчим відділом №2 Миколаївського районного управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області під процесуальним керівництвом Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001667, у якому ОСОБА_1 02 березня 2020 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України.

20 травня 2020 року у цьому кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, який 21 травня 2020 року направлено для його розгляду до суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року, що була залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, кримінальне провадження №0001667 відносно нього закрито на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України.

Оскільки вказаними судовими рішеннями встановлено незаконність повідомленої ОСОБА_1 підозри, так як останній притягнутий до відповідальності у кримінальному провадженні, строк досудового розслідування у якому сплив 15 серпня 2019 року, а обмеження, пов`язані із застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження, застосовувалися до нього як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду кримінального провадження, позивач вважає такі дії органу досудового розслідування незаконними та такими, що призвели до спричинення йому моральної шкоди.

Зазначав, що понесені ним моральні страждання отримані внаслідок незаконного переслідування з боку уповноважених органів держави, що зумовлено тривалим перебуванням під слідством під час якого він втратив нормальний сон, став нервовим, у нього погіршились стосунки з рідними та близькими людьми. Посилався на те, що його репутацію порядної людини було істотно підірвано серед його друзів та знайомих. Йому довелося доводити своїм близьким та знайомим, що він не є злочинцем.

Крім цього ОСОБА_1 вказував на те, що під час досудового розслідування кримінального провадження поніс також матеріальні витрати, пов`язані з розглядом кримінального провадження, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 69 000 гривень.

У відзиві на позовну заяву Миколаївська обласна прокуратура просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Представник зазначав, що у даному випадку відсутні підстави для відшкодування завданої шкоди, визначені статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки закриттям кримінального провадження судом не вирішено питання про відсутність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому дій ,а підстави, з яких було закрито кримінальне провадження не є реабілітуючими. Також посилався на те, що кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування на підставі поданої позивачем заяви, що свідчить про те, що останній не був зацікавлений у доведеності своєї невинуватості.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилався на те, що незаконність його притягнення до відповідальності полягає у тому, що йому було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, у якому закінчилися строки досудового розслідування, що і слугувало підставою для закриття кримінального провадження. Тому, з урахуванням висновків, викладених у постанові КЦС ВС №336/3964/20, у даному випадку відсутня особа, яка б могла вважатися реабілітованою чи нереабілітованою.

12 січня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, у якому представник відповідача, також, посилаючись на безпідставність позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що дії органу досудового розслідування не визнано судовими рішеннями незаконними, а спричинення моральної шкоди позивачем не доведено.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_1 зазначив, що з огляду на правові висновки Верховного Суду, право на відшкодування моральної шкоди отримує особа, щодо якої буде встановлено факт її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, та навів обґрунтування розміру моральної шкоди, яка відповідає розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Державна казначейська служба України у своєму відзиві на позовну заяву зазначала, що Державною казначейською службою України відповідачу не спричинено будь-якої шкоди; розмір моральної шкоди позивачем обраховано невірно та в даному випадку підлягає застосуванню Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1 600 грн, тому в разі задоволення позову підлягає застосуванню саме вказаний розмір.

Щодо доводів ОСОБА_1 про спричинення йому моральної шкоди, представник відповідача посилався на їх недоведеність у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів.

Витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу представник Державної казначейської служби України також вважав недоведеними, оскільки до позову їх документального підтвердження не надано, а саме питання про їх відшкодування, на думку представника, мало бути вирішене під час розгляду справи у якій такі витрати понесено.

Позивач у своїй відповіді на відзив представника Державної казначейської служби України зазначав, що Державна казначейська служба України є відповідачем у справі, оскільки наділена повноваженнями щодо списання коштів державного бюджету на підставі судового рішення.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, зазначав, що усталена судова практика вказує на те, що таке відшкодування має відбуватися, виходячи саме з розміру мінімальної заробітної плати станом на день розгляду справи.

Відносно ненадання доказів понесених витрат на правничу допомогу при розгляді кримінального провадження, представник позивача вважав їх такими, що не відповідають дійсності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року позов задоволено, з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду стягнуто 324 800 грн та витрати пов`язані з наданням йому юридичної (правової) допомоги в кримінальному провадженні у розмірі 69 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено фактичні обставини у справі, які вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності.

Матеріальні та моральні збитки особи, яка постраждала внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тому ДКС України (чи її територіальні підрозділи), яка здійснює безспірне списання коштів та Міністерство фінансів України, є належним відповідачем у справі.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2024 року з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнуто 32 500 грн витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник Миколаївської обласної прокуратури, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно висновків Верховного Суду що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізації, відмови потерпілого від обвинувачення, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону (постанови Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 463/1380/15-ц; від 06.03.2019 у справі № 161/10842/15-ц; від 23.10.2019 у справі № 646/1591/18; від 20.11.2019 у справі № 369/1591/18; від 18.11.2020 у справі № 199/7894/19; від 14.07.2021 у справі № 766/8892/17, від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21, від 06.12. 2023 у справі № 183/4922/20, від 20.03.2024 у справі № 369/1055/21.

Отже, суд першої інстанції при розгляді позовної заяви безпідставно проігнорував те, що при здійсненні кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанції не встановлювали обставин, які б вказували на факти, що свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується.

Саме за ініціативою ОСОБА_1 кримінальне провадження відносно нього було закрито з підстав, що не є реабілітуючими (закінчення строків досудового розслідування), тому останній не вправі вимагати безумовного відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана в процесі розслідування, на підставі частини 1 статті першої Закону.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Натомість, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а сам по собі факт притягнення до кримінальної відповідальності та здійснення працівниками органу прокуратури процесуального керівництва у кримінальному провадженні, не є безумовною підставою для стягнення шкоди без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 180/1560/16-а, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на викладене апелянт вважає недоведеними твердження позивача ОСОБА_1 щодо завдання йому моральної шкоди.

Стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, пов`язаних з участю захисника у кримінальному провадженні у розмірі 69 000 грн та за надання ним правничої допомоги при розгляді даної справи у розмірі 32 500 грн апелянт також вважає безпідставно завищеними, оскільки такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

Посилаючись на викладене, апелянт вважає, що відображена у наданих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критеріям реальності, розумності та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Разумовський О.А. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Посилався на те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Статтею 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає також у випадку встановлення в іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Думка апелянта з того приводу, що абзац 2 пункту що абзац 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України (у відповідній редакції КПК України), відносився до нереабілітуючих підстав для закриття кримінального провадження, є хибною, оскільки у своїй постанові від 03.05.2023 року у справі № 336/3964/20 (провадження: № 61-3800св22) КЦС ВС зазначав, що «Посилання судів попередніх інстанцій на те, що передбачена абзацом другим пункту 10 частини першої статті 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження є нереабілітуючою колегія суддів вважає помилковими, оскільки однією із умов закриття кримінального провадження із вказаної підстави є те, що жодній особі не було повідомлено про підозру, а отже в такому випадку, з точки зору кримінального закону, відсутня особа, яка б могла вважатися реабілітованою чи нереабілітованою».

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 перебував під судом та слідством, проте щодо нього не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості, позов правильно задоволений судом першої інстанції.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду є неправильним тлумаченням норм права, адже не можна ототожнювати та відносити положення абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284 КПК України до положень Розділу IX, статті 49 КК України.

Вважає, що є хибними і посилання апелянта на постанову КЦС ВС від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21 (провадження: № 61-6545св22), адже правовідносини у зазначеній судовій справі взагалі не є тотожними з обставинами справи, що переглядається, оскільки в якості підстави для позову був використаний абзац 1 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України, зокрема зазначалось про закриття кримінального провадження з підстав завершення строків досудового розслідування та звернення до суду з обвинувальним актом поза межами встановленого законом строку, а у даному випадку підставою для позову є саме абзац 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України (у відповідній редакції КПК України), що взагалі не передбачає особу, якій повідомлено про підозру.

З приводу розрахункової величини, яка повинна застосовуватись для розрахунку суми, яка може бути стягнута на користь позивача, в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, то у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Щодо витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу при розгляді кримінального провадження, вони доведені належними та допустимими доказами.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 02 березня 2020 року слідчим СВ Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Шенкевич М.О., ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України, а саме у відкритому викрадені чужого майна, у кримінальному провадженні №0001667 від 25 квітня 2018 року.

За змістом вказаного повідомлення про підозру, вбачається, що події, які мали наслідком складання та вручення цього повідомлення про підозру, мали місце 15 серпня 2018 року за результатами розгляду повідомлення ОСОБА_2 про протиправні дії ОСОБА_1

15 серпня 2019 року слідчим СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Сагайдак Я.А. кримінальне провадження за №0003280 від 15 серпня 2018 року було закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, передбачених статтею 219 КПК України.

29 жовтня 2019 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м .Миколаєва зазначену вище постанову слідчого скасовано з тієї підстави, що слідчій ОСОБА_3 не доручалося проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.

20 травня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України закрито на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України.

Зі змісту мотивувальної частини вищевказаної ухвали суду вбачається, що суді дійшов висновку про закриття кримінального провадження з тих підстав, що на час винесення постанови слідчого від 15 серпня 2019 року закінчились строки досудового розслідування, передбачені статтею 219 КПК України, оскільки жодній особі не було повідомлено про підозру, та після скасування цієї постанови слідчим суддею Ленінського районного суду Миколаївської області (також уже поза межами строків, передбачених статтею 219 КПК України), строки досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні продовжені не були. Натомість кримінальне провадження №0003280 05 листопада 2019 року було об`єднане з іншими кримінальними провадженнями, з подальшою зміною кваліфікації за обставинами, за якими були внесені відомості до ЄРДР саме у провадженні № 0003280 з правовою кваліфікацію за частиною 1 статті 185 КК України.

Зі змісту ухвали Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, постановленої за наслідками перегляду ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року вбачається, що надаючи перевірку законності постановленої судом першої інстанції ухвали про закриття кримінального провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 , не виявлено порушень ні матеріального, ні процесуального права, що слугувало б підставою для скасування рішення суду. Таких висновків дійшов апеляційний суд, урахувавши позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 квітня 2023 року у справі №367/1335/21.

Отже, дії органів прокуратури та досудового розслідування щодо повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, притягнення як обвинуваченого, оголошенні в розшук, неодноразовому намаганні ініціювати обрання йому запобіжних заходів були незаконними та такими, що стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі частини 1 статті 1176 ЦК України, статей 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як настав передбачений частиною другою статті 1176 ЦК України та статті 2 вищезазначеного Закону випадок, з яким пов`язується право на відшкодування шкоди (спеціальний делікт).

Оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 40 місяців та 17 днів, а розмір мінімальної заробітної плати, що підлягає застосуванню для обрахунку спричиненої шкоди, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року складає 8 000 грн, то розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, складає 324 800 грн.

Крім цього суд вважав доведеними витрати ОСОБА_1 на надання професійної правничої допомоги у кримінальному провадження у розмірі 69 000 грн, на що вказують договір про надання професійної правничої допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Разумовським О.А. 02 березня 2020 року, за яким допомога надавалася у період з 02 березня 2020 року по 19 липня 2023 року.

Позиція апеляційного суду

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та в статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно приписів статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на частину 5 статті 28 КПК України кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом розгляду або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрито.

Відповідно до абзацу другого пункту 10 частини першої статті 284 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

За змістом частини першої статті 1173, статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені зокрема статтею 1176 ЦК України.

Так, частинами першою-другою, п`ятою-шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Отже, посилання апелянта на те, що передбачена абзацом другим пункту 10 частини першої статті 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження є нереабілітуючою, колегія суддів вважає помилковими, оскільки однією із умов закриття кримінального провадження із вказаної підстави є те, що жодній особі не було повідомлено про підозру, а отже в такому випадку, з точки зору кримінального закону, відсутня особа, яка б могла вважатися реабілітованою чи нереабілітованою.

За таких обставин у справі, що переглядається, не має значення наявність чи відсутність реабілітуючої ознаки при закритті кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , оскільки зазначене кримінальне провадження було відкрито поза межами встановленого КПК України строку для вчинення цієї дії.

У межах строку, який визначено КПК України для вчинення досудового розслідування жодній особі не було повідомлено про підозру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 звертала увагу, що необхідною підставою для покладення на державу відповідальності у вигляді стягнення шкоди за рішення, дії, бездіяльність органу державної влади є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Проаналізувавши вищезазначені обставини в їх сукупності колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено наявність вказаних умов для відшкодування шкоди.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgariа, заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91), § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v.Ukraine, заява № 20372/11), § 65).

У справі «Шульгін проти України» (заява № 29912/05) ЄСПЛ звертав увагу, що українське законодавство передбачає можливість вимагати компенсацію будь-кому, хто став жертвою незаконного кримінального переслідування, затримання та/або засудження. Крім того в цьому рішенні Суд застерігав від надмірного формалізму при вирішенні питання про відшкодування шкоди.

За встановлених при розгляді справи обставин, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 зазнав кримінального переслідування з боку органів досудового розслідування і прокуратури, яке супроводжувалось втручанням у його права та приватне життя. Законність цього кримінального переслідування не була доведена уповноваженими органами у встановленому порядку та в межах відповідного розслідування.

Щодо розміру відшкодування моральних страждань позивача колегія суддів виходить з наступного.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Верховний Суд у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 709/377/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 553/32/22 та інших виснував, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) виснувала, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц виснувала, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) звернула увагу, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дотримався зазначених вище приписів закону та, врахувавши розмір мінімальної заробітної плати, встановлений статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2024 рік" 8 000 грн, правильно визначив суму, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 у розмірі 324 800 грн.

Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, обставини справи, колегія суддів доходить висновку що розмір моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції є належним, оскільки він не менший від мінімального, і не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону № 266/94-ВР та не призводить до його збагачення і узгоджується з практикою ЄСПЛ.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність вимогам розумності та справедливості

Витрат позивача ОСОБА_1 на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 69 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Отже, у даному випадку, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Указана судова практика є незмінною.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу у розмірі 69 000 грн, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме змісту обвинувачення, процесуальних дій, які вчинялися протягом досудового розслідування тощо, є неспівмірними зі складністю справи.

Отже, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що розмір таких витрат у 30 000 грн буде достатнім для відшкодування ОСОБА_1 .

Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції щодо стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом цивільної справи у суді першої інстанції справи у розмірі 32 500 грн слід зазначити наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокурату ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_1 звернувся 25 вересня 2023 року.

Додатковою угодою до Договору про надання професійної правничої допомоги від 19 вересня 2023 року сторонами узгоджено розмір оплати коштів за годину надання правничої допомоги - 1500 гривень за годину надання правничої допомоги, участь адвоката у судовому засіданні оплачується у розмірі 2000 гривень.

Згідно акту приймання-передачі від 14 вересня 2024 року сторонами узгоджено обсяг, кількість та вартість наданих адвокатом послуг, загальний розмір яких визначено на загальну суму 32 500 грн.

Квитанцією до прибуткового касового ордеру №01-14/09/24 від 14 вересня 2024 року підтверджується сплата такої суми ОСОБА_5 в інтересах сина ОСОБА_1 .

З акту прийманняпередачі наданої правничої допомоги від 14 вересня 2024 рок вбачається, що сторонами визначено:

-вартість написання/подання позовної заяви 3 год 20 х в вартістю

5 000 грн;

-написання/подання апеляційної скарги на ухвалу Жовтневого

районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2023 року 2 години, вартість 3 000грн;

-написання/подання уточненої позовної заяви 2 години, вартість

3 000 грн;

-написання/подання відповіді на відзив прокурора від 08 січня 2024

року 2 год вартість 3 000 грн;

-написання/подання відповіді на відзив ГУНП в Миколаївській області

від 12 січня 2024 року 3 год 20 хв, вартість 5 000 грн;

-написання/подання заяви про збільшення розміру позовних вимог 1

година, вартість 1 500 грн;

-написання/подання відповіді на відзив Державної казначейської

служби України від 02 лютого 2024 року 2 години, вартість 3 000;

-написання/подання клопотання про витребування письмових доказів

від 02 лютого 2024 року 1 година, вартість 1 500 грн;

-написання/подання клопотання про участь представника у судових

засіданнях в режимі відеоконференції - 1 год, вартість 1 500 грн;

-участь у судових засіданнях від 26 лютого 2024 року, 29 квітня 2024

року, 11 вересня 2024 року в режимі відео конференції 3 години загальною вартістю 6 000 грн.

Дослідивши обсяг і вартість заявлених стороною позивача витрат, колегія суддів вважає такими, що підлягають задоволенню: написання/подання позовної заяви 5 000 грн; написання/подання апеляційної скарги на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2023 року 3 000грн.

Частковому задоволенню підлягають витрати позивача на оплату послуг

представника щодо: написання/подання відповідей на відзиви прокурора, ГУНП в Миколаївській області та Державної казначейської служби України. З огляду на часткову ідентичність відзивів відповідачів у справі, колегія суддів вважає, що достатньою для оплати цього обсягу роботи адвоката буде загальний розмір у 3 000 грн.

Також колегія суддів вважає достатнім розмір відшкодування вартості участі представника позивача ОСОБА_1 адвоката Разумовського О.А. у трьох судових засіданнях в режимі відеоконференції у розмірі 3 000 грн.

Не підлягають відшкодуванню витрати позивача за надані адвокатом послуги з написання/подання уточненої позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог, написання/подання клопотання про витребування письмових доказів та написання/подання клопотання про участь представника у судових засіданнях в режимі відеоконференції. До такого висновку колегія суддів доходить на підставі правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення підлягають зміні шляхом зменшення стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з наданням юридичної (правової) допомоги у кримінальному провадженні до 30 000 грн, та пов`язаних з розглядом цивільної справи - до 14 000 грн.

З огляду на викладене підлягають розподіленню судові витрати, понесені прокурором при поданні апеляційної скарги, згідно зі статтею 141 ЦПК України.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а саме підлягає зменшенню розмір витрат позивача ОСОБА_1 , понесених нам на надання правничої допомоги у кримінальному провадженні з 69 000 грн до 30 000 грн, з урахуванням залишеної без змін суми відшкодування моральної шкоди 324 800 грн, та враховуючи сплату апелянтом 4 872 грн судового збору за подання апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь апелянта підлягає стягненню 483 грн (354 800 х 4 872 : 393 800).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року змінити, зменшивши стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з наданням йому юридичної (правової) допомоги у кримінальному провадженні з 69 000 грн до 30 000 (тридцяти тисяч) грн.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2024 року змінити, зменшивши стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи з 32 500 грн до 14 000 (чотирнадцяти тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 483 (чотириста вісімдесят три) грн судових витрат, понесених при поданні апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.М.Базовкіна

Т.Б.Кушнірова

---------------------------------

Повну постанову складено 09 грудня 2024 року