справа № 278/5626/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Дарії Кравчук, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

Направленим позовом заявник просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача, як винуватця пригоди, шкоду спричинену дорожньо-транспортною пригодою. У обґрунтування заявленого суду повідомив наступне. Відповідач винний у виникненні дорожньо-транспортної пригоди у якій було пошкоджено використовуваний автомобіль. Висновком експертизи установлено вартість збитків, які спричинені такою пригодою. Страхова компанія відповідача сплатила відшкодування за збитки спричинені пригодою, однак і така сума не є достатньою для повної компенсації шкоди у зв`язку із чим позивач заявлені вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Відповідач направленим відзивом заперечував задоволення позову. Вважає доводи позивача безпідставними. Суму спричиненого збитку завищеною.

Дослідив матеріали надані сторонами, судом установлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини.

5 серпня 2020 року автомобіль марки "ФОЛЬЦВАГЕН" реєстраційний номер " НОМЕР_1 " пройшов перевірку технічного стану.

4 червня 2021 року, близько 12 години, на 8-му км під`їзної дороги від м. Житомира до автодороги "Київ-Чоп", що у с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода унаслідок якої зіткнулись автомобілі марки "ФОЛЬЦВАГЕН" реєстраційний номер " НОМЕР_1 " керований позивачем і "АУДІ" реєстраційний номер " НОМЕР_2 " під керуванням відповідача. Автомобілі учасників пригоди були застраховані обов`язковими полісами.

17 січня 2022 року рішенням суду відповідача визнано винним у виникненні дорожньо-транспортної пригоди і накладено адміністративне стягнення.

Сторонами визнано факт виплати страховою компанією у якій поліс мав відповідач страхове відшкодування шкоди спричиненої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 98 753 гривні.

Обсяг ліміту полісу обов`язкового страхування відповідача, як власника наземного транспортного засобу, як і обсяг франшизи суду повідомлено не було. Також у розпорядження суду не надано матеріалів, які б визначали правові підстави володіння позивачем згадуваного автомобіля.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страховик зобов`язаний, серед іншого, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору (ст. 988 ЦК України).

Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (ст. 36.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в чинній редакції транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Приймаючи рішення у даній справі суд вирішує застосувати і наступні положення цивільного процесуального законодавства України.

Розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Проаналізувавши фактичні обставини справи, вимоги законодавства, якими врегульовані дані правовідносини й усталену судову практику у даній галузі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Суд не вважає надані позивачем, досліджені і зазначені раніше матеріали достатніми для прийняття рішення про задоволення позову. Так, заявленими вимогами позивач у особі адвоката, просить суд стягнути з відповідача різницю між сплаченою сумою страхового відшкодування й фактично заподіяною шкодою (371 000 - 98 753 = 272 247). Розмір шкоди заявлений позивачем у розмірі ринкової вартості автомобіля у обсязі 371 000 гривень ніякими доказами суду не доведено і ґрунтується виключно на голослівних твердженням адвоката. Клопотань з даного приводу на адресу суду не надходило і представник позивача у особі адвоката не просив суд ані сприяти в отриманні доказів, ані їх забезпечити. Так само, не заявлялось суду клопотань про призначення експертизи (хоча висновок експертизи може бути наданий і безпосередньо за зверненням адвоката, тощо).

Визнання сторонами обсягу сплаченого відшкодування страховою компанією не спростовує висновків суду про необхідність доведення вартості автомобіля до та після пригоди і наведення обсягу ліміту відповідальності за страховим полісом відповідача.

Так само, твердження автора позову про те, що у разі фізичного знищення автомобіля слід стягнути його вартість із заподіювача, не ґрунтується на зазначених судом у даному рішенні вимогах закону, оскільки відповідно до також усталеної і давно існуючої судової практики у разі фізичного знищення транспортного засобу обсяг спричиненої шкоди визначається різницею між вартістю його до та після пригоди. Саме такий обсяг збитків спочатку відшкодовує страхова компанія, а потім, у разі перевищення ліміту, стягується із заподіювача шкоди. Натомість, суду не надано ані висновку експертизи про вартість автомобіля до та після пригоди, з відображенням відомостей щодо його тотального знищення. Не надано на дослідження суду і результатів розгляду звернення позивача до страхової компанії і її висновків щодо досліджуваного питання. Не надано полісу страхування відповідача, чинного на момент виникнення пригоди, із відображенням обсягу лімітів відповідальності і франшизи. Не заявлено вимог до страхової компанії, яка здійснювала виплату страхового відшкодування, про стягнення страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності за мінусом сплачених коштів.

Більше того, судом зазначалось, що позивач не є власником автомобіля. Суду не надано матеріалів, які б визначали правовий статус позивача щодо майна у володінні якого відбулось пошкодження і обсяг його повноважень при користуванні. Наявність лише законного права на користування майном не надає прав для стягнення шкоди у результаті його пошкодження чи знищення. За таких обставин, заявлений позов не може бути задоволеним і з даних підстав, оскільки наслідками виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди права та майнові інтереси позивача не порушено. Щонайменше доказів про це суду не надано. Суд вирішує саме відмовити у задоволенні позову, а не повертати заяву у даній частині на підставі ч. 4 ст. 185 ЦПК України, оскільки якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Законний власник джерела підвищеної небезпеки у випадку визначення особи відповідальної за спричинення шкоди суттєво різниться з власником/володілцем майна, якому спричинено шкоду його пошкодженням і статуси таких осіб не можна ототожнювати. Тому посилання представника позивача при зверненні до суду на такі обставини є хибним.

Доводи представника позивача про існування судової практики, яка свідчить про обґрунтованість заявлення вимог до заподіювача шкоди не відповідає дійсності, оскільки з даного приводу ВП ВС неодноразово висловлювала й підтверджувала позицію про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") (номер останнього рішення ВП ВС у реєстрі 114757804, номер останнього рішення ВС у реєстрі 115821702).

За таких обставин суд констатує, що позивачем у особі адвоката обрано не належний спосіб захисту заявив вимоги до винуватця пригоди. Вирішення наразі питання про стягнення з відповідача, як винуватця пригоди, шкоди понад ліміт відповідальності поліса страхування є неможливим, оскільки, як зазначалось не наведено обсяг ліміту, правові підстави для здійснення страхового відшкодування страховиком відповідача із зазначенням обґрунтувань проведення оплати у розмірі меншому за граничний розмір ліміту. Так само, відсутність вимог до страховика відповідача про стягнення шкоди у обсязі ліміту відповідальності позбавляє права позивача заявляти одразу даний позов, оскільки не вирішеним є питання правомірності проведеного відшкодування і визначений обсяг компенсації. Більше того, відсутність претензій з боку позивача до страховика свідчить про його згоду із здійсненим відшкодуванням та його обсягами, а отже заявлення даного позову є безпідставним тощо.

Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім та документально підтверджених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. Витрати на правничу допомогу позивача суду не доведені. Витрати відповідача перед судом не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 17 січня 2024 року.

Суддя Євген Татуйко