Дата документу 20.08.2024 Справа № 335/5357/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1381/24 Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О..
Є.У.№ 335/5357/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Пузін Денис Миколайович, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами грошового займу (позики), процентів та відшкодування судових витрат.

В обґрунтування позову зазначав, що 16 та 18 березня, 7 та 14 квітня 2020 року сторони уклали чотири договори позики, за якими ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 1 350 000,00 грн. на власні потреби і зобов`язався повернути до 01 серпня 2020 року та сплатити 4% за кожен місяць користування позикою. У визначений договорами строк позичальник борг не повернув. Станом на день пред`явлення позову - 15 червня 2023 року ОСОБА_2 сплатив йому відсотки на загальну суму 370 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача борг за договорами позики, а саме: 1 350 000,00 грн. - неповернута сума позики, 1 652 600 грн. - 4% за кожен місяць користування позикою, а всього 3 002 600,00 грн. та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 2 623 600,00 грн., яка складається з: 1 045 000,00 грн. - основного боргу та 1 578 600,00 грн. - процентів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 726,00 грн.

В іншій частині позову - відмовлено

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходи із того, що договір грошового займу від 14 квітня 2020 у розумінні частини 2 статті 207 ЦК України є не укладеним, оскільки він не містить підпису ОСОБА_2 . Інші договори грошового займу, а саме: від 16 березня, 18 березня та 07 квітня 2020 року є укладеними, виконаними із боку ОСОБА_3 тому, за вказаними договорами ОСОБА_2 має сплатити ОСОБА_3 основну суму боргу та 4% відсотків за кожен місяць користування грошовими коштами, що із врахуванням сплачених відповідачем 370 000,00 грн. становить 2 623 600,00 грн.

ОСОБА_1 з висновками суду першої інстанції погодився, рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову не оскаржував.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пузін Д.М.,подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні оригінали договорів позики, а додані електронні копії оригіналів відповідач поставив під сумнів. Вважає, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_2 грошові кошти, оскільки він заперечував факт укладання договорів займу, його клопотання про призначення почеркознавчої експертизи судом необґрунтовано залишено без задоволення, хоча відповідач стверджував, що не підписував надані позивачем договори займу. За вказаних обставин, апелянт вважає, що оскаржуване рішення побудоване на припущеннях.

Окрім того, скаржник вказав, що суд допустився порушень норм процесуального права. Так, завершуючи підготовчу стадію судового провадження та прийшовши до висновку про необхідність призначення судового розгляду по суті спору, суд першої інстанції не вирішив клопотання представника відповідача про витребування доказів, чим порушивши процесуальні права останнього.

12 червня 2024 до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про слухання справи без його участі, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Пузіна Д.М., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються нормами статей 202, 207, 509, 536,545,626,628 1046-1050 ЦК України.

Так у відповідності до норм частин 1,3 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положенням статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 16 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір грошового займу на суму 500 000,00 грн., за умовами якого останній взяв в борг 500 000 грн. та зобов`язався повернути суму боргу до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.5).

18 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір грошового займу на суму 300 000,00 грн., які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.6).

07 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір грошового займу на суму 245 000,00 грн. зі строком повернення до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.7).

Отже загальний розмір заборгованості за трьома договорами позики становить 1 045 000 грн.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту виконання зобов`язань за договорами позики відповідач суду не надав, в письмових запереченнях проти позову у суді першої інстанції представник позичальника зазначав, що позичальник повністю повернув позику, та заперечував проти нарахування відсотків після припинення строку кредитування.

Зважаючи на те, що позичальником не надано доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні оригінали договорів позики, а також про те, що позичальник договори не підписував, а відтак, суд не мав права задовольняти позов, є неспроможними.

Як видно із протоколу судового засідання від 08.04.2024, в присутності представників сторін, у тому числі і адвоката Пузіна Д.М., який представляє інтереси відповідача, судом досліджувалися оригінали договорів позики, які суд повернув представнику позивача, долучивши до матеріалів справи їх фотокопії.

Зауважень на протокол судового засідання в порядку ст. 249 ЦПК України представники сторін не подавали.

Відтак доводи апелянта про відсутність оригіналів договорів позики є неспроможними.

Посилання представника відповідача на те, що останній не підписував договори позики належними і допустимими доказами не підтверджені.

У підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 22 листопада 2023 року, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи ні відповідач, ні його представник не заявляли. Ухвалу суду першої інстанції від 19 лютого 2024 року про залишення без розгляду відповідного клопотання, поданого 18 січня 2024 року після закриття підготовчого засідання, в апеляційному порядку не оскаржували.

За таких обставин підстав для висновку про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження як факту укладення договорів позики, так і факту не виконання позичальником зобов`язань із повернення боргу, про справі не встановлено.

Разом з тим, при визначенні періоду нарахування і розміру процентів, які підлягають стягненню з позичальника на користь позикодавця, суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права.

Умовами договорів позики від 16.03.2020 на суму 500 000 грн., від18.03.2020 на суму 300 000 грн. і від 07.04.2020 на суму 245 000 грн. сторони визначили строк кредитування - до 01.08.2020, проценти за користування позикою - 4% від суми позики щомісячно.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_5 4% річних на загальну суму 1 578 600 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нарахування 4% на суму позики до 01 червня 2023 року, тобто поза межами строку кредитування суперечить нормам ст.1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦКУкраїни про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050ЦКУкраїни право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Відповідно до висновку Великої Палати у справі №910/4518/16 від 05 квітня 2023року, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку.

Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував вказані висновки Верховного Суду.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця

Аналіз викладеного свідчить про те, що стягнення на користь ОСОБА_1 4% за користування позикою після 01 серпня 2020 року суперечить нормам статті 1048 ЦК України, а тому в зазначеній частині оскаржуване рішення підлягає зміні.

Отже загальний розмір заборгованості за трьома договорами позики становить 1 202 400 грн., із яких: 1 045 000 грн. - сума неповернутої позики, 80 000 грн. - відсотки за договором грошового займу від 16.03.2020, 48 000 грн.- відсотки за договором грошового займу від 18.03.2020, 29400 грн. - відсотки за договором грошового займу від 07.04.2020 .

Із вказаного розміру заборгованості підлягають відрахуванню 370 000 грн., які позичальник сплатив позикодавцеві в добровільному порядку.

За таких обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 832 400 грн. заборгованості за трьома договорами позики.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, завчасне закінчення підготовчого провадження без вирішення його клопотання про призначення експертизи, є неспроможними.

У відзиві на позовну заяву від 01.11.2023 адвокат Пузін Д.М., який представляє інтереси ОСОБА_2 , не заперечував факту укладення договорів позики, його заперечення проти позову зводились до того, що позичальник виконав умови договорів і повернув позику і нараховані проценти. У відзиві на позов також містилося клопотання про проведення підготовчого судового засідання за відсутності відповідача і його представника.

Підготовче судове засідання проведено судом першої інстанції 22.11.2023. Будь-яких клопотань про дослідження нових доказів, призначення експертизи не заявлялося.

Ухвалою суду першої інстанції від 22.11.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 11.12.2023.

Під час судового засідання, яке відбувалося 11.12.2023, будь-яких клопотань про призначення експертизи представник відповідача також не заявляв.

Відповідне клопотання про призначення експертизи заявлено відповідачем після початку розгляду справи по суті 18.01.2024 і ухвалою суду від 19.02.2024 залишено без розгляду.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, є неспроможними.

У відповідності до часини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, судовий збір, з урахуванням взаємозаліку, який підлягає компенсуванню ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 становить 1155,70 грн.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2024 року у цій справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 16 березня 2020 року, 18 березня 2020 року і від 7 квітня 2020 року у загальному розмірі 832 400,00 грн.(вісімсот тридцять дві тисячі чотириста гривень 00 копійок)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1155,70 гривень (одна тисяча сто п`ятдесят п`ять гривень 70 копійок)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2024

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

С.В.Кухар