ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/5354/23 Головуючий суддя І інстанції Клименко А. М.
Провадження № 22-ц/818/2134/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Басай Максима Миколайовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року, по цивільній справі №644/5354/23, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління ДМС у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Обґрунтовуючи заяву ОСОБА_1 посилався на те, що з народження по теперішній час він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований з 24.04.1973 по паспорту громадянина СРСР. Разом з заявником у вказаному домоволодінні були зареєстровані батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_4 , які на теперішній час померли, та брат ОСОБА_5 Будинок належав батькові ОСОБА_2 , а після його смерті належить брату - ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 зазначає, що у нього відсутній паспорт громадянина СРСР і паспорт громадянина України, тому він позбавлений можливості в позасудовому порядку встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.

Згідно висновку за матеріалами перевірки ГУДМС в Харківській області від 23.05.2013 щодо приналежності ОСОБА_1 до громадянства України, відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» він є громадянином України.

Метою звернення до суду з цією заявою про встановлення (підтвердження) факту, що має юридичне значення, є необхідність заявника підтвердити його право на отримання громадянства України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Басай М.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить рішення скасувати, заяву задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом проігноровано подані докази та отримані свідчення, при цьому суд керувався відомостями із мережі Інтернет, які фактично не мають жодної доказової сили та рішеннями судів з питань, що жодним чином не пов`язані з предметом поданої заяви.

Вказує, що судом надано оцінку не поданим доказам, а якимось надуманним твердженням та морально-діловим якостям заявника, що є протиправним та не відповідає вимогам ЦПК.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта у режимі ВКЗ, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд своє рішення мотивував наступним.

Проаналізувавши сукупність зібраних у справі доказів, суд вважає, що факт постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту реєстрації його місця проживання за цією адресою 24.04.1973, як до теперішнього часу, так і станом на 24.08.1991, свого підтвердження не знайшов. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що на думку суду особа не могла постійно проживати на території України у продовж 50 років ніде не працюючи, не маючи належних документів, що посвідчує її особу, які видаються державними установами держави Україна, не отримавши на своє ім`я ідентифікаційного номеру платника податків і не перебуваючи на обліку в органах Пенсійного фонду України.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що заявником не доведено належними та допустимими доказами факт його постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24.08.1991, і не вбачає підстав для задоволення його заяви про встановлення факту постійного проживання на території України у зазначений час.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено запис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 28.05.2013 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 190 (а.с. 5).

З висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 23.05.2013 вбачається, що за результатами проведеної перевірки належності ОСОБА_1 до громадянства України встановлено, що згідно даних відділу адресно-довідкової роботи громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку на території Харківської області не значиться.

Також цією перевіркою встановлено, що згідно записів у домовій книзі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Харкова, зареєстрований з 24.04.1973 по теперішній час за паспортом громадянина СРСР серії ХХІІ- НОМЕР_2 , виданим 24.04.1973 Орджонікідзевським РВМ м. Харкова.

За інформацією Орджонікідзевського РВ м. Харкова ГУДМС України в Харківській області гр. ОСОБА_1 паспортом громадянина України не документувався. Надати підстави видачі 24.04.1973 ОСОБА_1 паспорту громадянина СРСР не вбачається можливим, оскільки всі облікові документи видачі паспортів громадян СРСР до 1974 року знищені у відповідності до рішення Ради Міністрів СРСР.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 є громадянином України.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 294 ЦПК України з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.05.2018 у справі № 644/4003/17 (номер провадження 2/644/217/18) задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 та стягнуто з останнього на користь позивача заборгованість за договором позики від 19.09.2015 в розмірі 8700 грн., суму боргу за договором позики від 26.12.2015 в розмірі 260000 грн., а також суму заборгованості за договором позики від 20.01.2016 в розмірі 88325 грн., а всього стягнуто 357025 грн., а також судові витрати.

У матеріалах цивільної справи № 644/4003/17 містяться копія отриманого заявником ОСОБА_1 паспорту громадянина Латвійської республіки на ім`я « ОСОБА_8 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 25.07.2007, та копія картки про отримання ним в Україні на ім`я « ОСОБА_8 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційного номеру платника податків в Україні НОМЕР_3 , виданої заявнику ДПА України в Чернігівській області 05.08.2009.

Згідно наданої на запит суду відповіді ГУ УПФ України в Харківській області від 12.01.2024 заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на обліку у ГУ ПФУ України в Харківській області не перебуває та пенсії не отримує.

Суд критично оцінив надану заявником копію тимчасового посвідчення № НОМЕР_4 від 24.09.2014, виданого військовозобов`язаному ОСОБА_1 , про те, що він був прийнятий на тимчасовий облік запасу Збройних Сил України за ВОС № 021000 і строк дії тимчасового посвідчення було продовжено 31.12.2015 до 31.12.2016 (а.с. 24), оскільки, згідно відповіді ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.11.2023, наданої на запит суду, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебуває, серед знятих (виключених) з обліку відсутній.

Наведені на обґрунтування скарги доводи не знайшли свого належного підтвердження в матеріалах справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Басай Максима Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна