Номер провадження: 22-ц/813/3800/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2023 року, ухвалене Малиновського районного суду м. Одеси у складі: судді Сегеди О.М., в приміщені того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , який мотивував тим, що з 23 липня 1981 року по 27 лютого 1998 року він був зареєстрований в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м, 431/1000 частини якої за його заявою на підставі розпорядження органу приватизації на № 79752 від 03 липня 1996 року була передана йому у власність та видано свідоцтво про право власності на житло від 03 липня 1996 року.

09 липня 1996 року його право власності на 431/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м було зареєстровано в Одеському МБТІ.

15 лютого 1991 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , яка після одруження змінила своє прізвище « ОСОБА_4 » на його прізвище « ОСОБА_5 ».

11 лютого 1998 року між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на Одеській універсальній біржі «Витязь» було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна № 98-411М, за умовами якого він продав за 22080,00 грн 431/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м.

24 березня 1998 року між позивачем та ОСОБА_9 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0216, за умовами якого він придбав у ОСОБА_9 за 22000,00 грн квартиру АДРЕСА_2 .

30 березня1998 року його право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано в ОМБТІ та РОН.

06 квітня 1998 року позивач зареєструвався в квартирі АДРЕСА_2 та став в ній постійно проживати, а 28 серпня 2000 року в зазначеній квартирі зареєструвалася ОСОБА_10 .

На підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації «Про перейменування об`єктів топоніміки у населених пунктах Одеської області» за № 303/А-2016 від 21 травня 2016 року у м. Одесі було перейменовано АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

Після смерті ОСОБА_10 за заявою позивача була заведена спадкова справа.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_10 є позивач як чоловік померлої та рідний син померлої - ОСОБА_2

Стверджував, що оскільки квартира АДРЕСА_2 , була придбана позивачем в результаті продажу іншої квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1996 року, то спірна квартира є його особистою власністю.

У зв`язку з чим просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 надала письмові пояснення, в яких зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 з лютого 1991 року по 13 жовтня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали разом. За час шлюбу, у 1998 році, подружжя Попових придбали за спільні кошти за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, частина коштів для придбання спірної квартири була передана їм відповідачем у справі, який продав належні йому акції підприємства «Одесагаз» за 700,00 доларів США та передав їх Поповим. Тому спірна квартира не може бути особистою власністю позивача.

Стверджувала, що твердження позивача, що 431/1000 частини квартири АДРЕСА_4 є особистою його власністю, не відповідає дійсності, оскільки за отримання права власності на вказану частку квартири, була проведена в 1996 році оплата в сумі 631400,00 крб, що підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_12 .

За таких обставин, 431/1000 частини квартири АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя Попових.

Крім того, квартира АДРЕСА_2 була придбана «під ремонт». Ремонтні роботи в даній квартирі проводились за кошти, що були отримані від продажу 214/1000 частини квартири АДРЕСА_5 , яка належала на праві власності ОСОБА_10

Вказувала, що в квартирі АДРЕСА_2 були проведені наступні роботи: заміна стяжки, лінолеуму, шпалер, дверей, сантехнічного обладнання (труби, умивальник, унітаз), газової плити, кухні, купівля та установка газового лічильника, водомірних вузлів, витяжки, обігрівача, пральної машини, кондиціонеру та інші. Внаслідок вказаних дій спірна квартира істотно збільшилась у своєї вартості (т. 4 а.с. 107-110).

19 липня 2023 року представник відповідача звернувся з заявою про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої просила поставити наступні питання: Чи є технічна можливість встановити, чи були виконанні ремонтні роботи у кв. АДРЕСА_2 в період з лютого 1998 року по вересень 2021 року?; Якщо так, встановити, які ремонті роботи були виконані у кв. АДРЕСА_2 в період з лютого 1998 року по вересень 2021 року?; Якщо так, встановити, чи збільшилася у своїй вартості квартира АДРЕСА_2 внаслідок виконання ремонтних робіт в період з лютого 1998 року по вересень 2021 року?

Ухвалою суду від 08 вересня 2023 року заява представника відповідача про призначення судової будівельно-технічної експертизи була залишена без задоволення у зв`язку відсутністю обґрунтованих підстав для призначення експертизи у справі, оскільки предметом спору не є встановлення вартості спірної квартири, суд не вбачає станом на день розгляду заяви доцільності призначати експертизу, оскільки це призведе лише до затягування розгляду справи (т. 4 а.с. 56-57).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м, яка зареєстрована на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0216 від 24 березня 1998 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100) за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5275,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 50000 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням, ОСОБА_2 , звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2023 та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є нез`ясування судом обставин, що мають значення для справи, оскільки під час приватизації 431/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_6 , позивач перебував у шлюбі із матір`ю відповідача, за отримання права власності на понадлишкову частину якої відповідно до п. 4 Розпорядження органу приватизації від 03.07.1996 № 79752, на підставі якого позивачем отримано свідоцтво про право власності на житло, слід було заплатити 631 400 карб. Така сплата була проведена у 1996 році за спільні кошти подружжя Попових. Спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана за спільні кошти подружжя Попових, а частина коштів для можливості її придбання надавалася відповідачем, що підтверджено показаннями допитаної свідка ОСОБА_12 .

З огляду на дію станом на час виникнення права власності КпШС України, Закону України «Про власність» та невіднесення діючим на той час законом приватизованої квартири до роздільної (особистої власності), придбання надлишків загальної площі за сумісні кошти подружжя, то таке вважає підставою для набуття вказаною часткою статусу спільної сумісної власності подружжя.

В порушення норм процесуального права суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи та прийняв до уваги неналежні докази позивача, оскільки спірна квартира придбана подружжям Попових у незадовільному стані, і для можливості виконання ремонтних робіт ОСОБА_10 у серпні 2000 року продала належну їй 214/1000 частин квартири АДРЕСА_5 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданому 13.06.1996 УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради. Виручені від продажу кошти витрачено на ремонт, в період з 1998 р. до 2021 р. у спірній квартирі було виконано: заміна стяжок, лінолеуму, шпалер, дверей, сантехнічного обладнання (труби, умивальник, унітаз), газової плити, кухні, купівля та установка газового лічильника, водоміра, вузлів, витяжки, обігрівача, пральної машини, кондиціонеру та інше, що істотно збільшило вартість спірної квартири і що підтверджено показаннями допитаних в суді свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Непроведення судом експертизи на предмет технічної можливості встановлення виконання ремонтних робіт у спірній квартирі в період з лютого 1998 року до вересня 2021 року, яких саме робіт та не встановлення, чи збільшилася у своїй вартості спірна квартира, є обставинами, що мають значення для справи і для чого потрібні спеціальні знання у сфері будівництва, свідчить про позбавлення відповідача права на подання доказів щодо поліпшень у спірній квартирі внаслідок ремонту після її купівлі.

Стягнувши з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50000 грн, суд порушив норми процесуального права, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б документально підтверджували здійснення позивачем оплати таких витрат, а також співмірність їх розміру.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі свого представника адвоката Саінчук А.О. апеляційну скаргу відповідача не визнав, посилаючись на правильне встановлення судом фактичних обставин справи та правильне застосування судом норм матеріального права, що регулюють виниклі спірні правовідносини, посилається на те, що відповідно до п. 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» доплачена за надлишок приватизованого позивачем нерухомого майна становить 6,31 грн, тому твердження відповідача, що саме ця доплата, докази проведення якої відсутні, мала вплинути на спільність сумісність майна, не може бути взято до уваги та ґрунтуються на припущеннях. Так само відсутні докази сплати відповідачем 700 доларів США, а покази свідків є недопустимими доказами. Щодо відмови судом у призначенні по справі експертизи, то таке було заявлено відповідачем вже після закриття підготовчого провадження та не стосувалося предмету доказування по справі. Покази свідків зроблені зі слів померлої ОСОБА_10 . Щодо судових витрат, то позивачем у першій заяві по суті справи було повідомлено про витрати на правову допомогу орієнтовно у розмірі 50000 грн (фіксована сума у додатковій угоді), витрати було заявлено досудових дебатів, і проти їх розміру представник відповідача не заперечував. Матеріали справи містять відомості про надані послуги з правничої допомоги. Намагання відповідача спотворити дати та прізвища щодо вартості оцінки майна також є необґрунтованими.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_15 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_16 апеляційну скаргу не визнала.

Позивач ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримала 31.10.2024 21:40:23 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 33, т. 5).

Відповідач ОСОБА_2 , про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримав 31.10.2024 21:40:23 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 33 зв, т. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 23 липня 1981 року по 27 лютого 1998 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м, що підтверджується штампом про реєстрацію у паспорті громадянина України, який видано на ім`я позивача (т. 1 а.с. 16).

15 лютого 1991 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т. 1 а.с. 31, 104-105).

Встановлено, що ОСОБА_1 за його заявою на підставі розпорядження органу приватизації за № 79752 від 03 липня 1996 року та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передано у власність 431/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 липня 1996 року (т. 1 а.с. 35, 36, 37).

09 липня 1996 року право власності ОСОБА_1 на 431/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м, зареєстровано в Одеському МБТІ.

11 лютого 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на Одеській універсальній біржі «Витязь» укладено договір купівлі продажу нерухомого майна № 98-411М, за умовами якого ОСОБА_1 продав за 22080,00 грн належну йому 431/1000 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,08 кв.м (т. 1 а.с. 39-40).

24 березня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0216, за умовами якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_1 придбав за 22000,00 грн однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,1 кв.м (т. 1 а.с. 41-42).

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 березня 1998 року № 247 ОСОБА_9 було узаконено добудову (балкон-веранду) в квартирі АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 26-30, 31).

30 березня 1998 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано в ОМБТІ та РОН (т. 1 а.с. 42 звор.).

Відповідно до технічного паспорту від 03 червня 2022 року квартира АДРЕСА_2 , складається з однієї кімнати, площею 17,2 кв.м, двох коридорів, площею 2,7 кв.м, 1,5 кв.м, ванної кімнати, площею 2,8 кв.м, кухні, площею 5,7 кв.м, веранди, площею 10,3 кв.м загальною площею 40,2 кв.м (т. 1 а.с. 43-44, 167).

09 вересня 2022 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 166).

06 квітня 1998 року ОСОБА_1 зареєструвався та став проживати в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується копією форми Б від 24 березня 2022 року та відомостями № П1-14947-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 20 січня 2022 року (т. 1 а.с. 65, 136).

28 серпня 2000 року ОСОБА_10 зареєструвалася в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується копією форми Б від 24 березня 2022 року та довідкою № П1-14950-ю/л від 20 січня 2022 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси (т. 1 а.с. 65, 135).

Судом встановлено, що ОСОБА_10 за її заявою на підставі розпорядження органу приватизації за №79634 від 13 липня 1996 року та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було передано у власність 214/1000 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,1 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 липня 1996 року (т. 1 а.с. 156, 157).

19 червня 1996 року право власності ОСОБА_10 на 214/1000 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,1 кв.м, було зареєстровано в ОМБТІ в реєстрової книзі 165 пр на сторінці 75, реєстровий номер 1061, що підтверджується інформацією КП «БТІ» ОМР від 02 листопада 2022 року (т. 1 а.с. 221).

04 серпня 2000 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_17 на Одеській Новій біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 204/2000, за умовами якого ОСОБА_10 продала за 6500,00 грн 214/1000 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,1 кв.м (т. 1 а.с. 159-160).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2007 року договір купівлі-продажу нерухомого майна № 204/2000, укладений 04 серпня 2000 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_17 на Одеській Новій біржі, визнаний дійсним (т. 1 а.с. 162-165).

Встановлено, що з 18 квітня 1996 року по 06 травня 1996 року право власності на 126/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_5 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16 квітня 1996 року № 10-2044. З 06 травня 1996 року по 26 червня 1996 року право власності на 126/1000 частин квартири АДРЕСА_5 , було зареєстровано за іншою особою на підставі договору № 13871 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 22 квітня 1996 року, що підтверджується інформацією КП «БТІ`ОМР від 11 жовтня 2022 року (т. 2 а.с. 62, 63, 64, 65, 66-67).

Відповідно до інформації КП «БТІ» ОМР від 02 листопада 2022 року за період з 19 червня 1996 року по 31 серпня 2000 року право власності на 214/1000 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,1 кв.м було зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 13 червня 1996 року № 7-9292 (запис у реєстровій книзі 165 пр на сторінці 75, реєстровий номер 1061). З 31 серпня 2000 року та станом на 31 грудня 2012 року право власності на 214/1000 частини квартири АДРЕСА_5 було зареєстровано за ОСОБА_17 на підставі договору № 204/2000 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською Новою Біржею 04 серпня 2000 року (запис у реєстровій книзі 359 пр на сторінці 134, реєстровий номер 1061) (т. 2 а.с. 83-84).

Розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації «Про перейменування об`єктів топоніміки у населених пунктах Одеської області» за № 303/А-2016 від 21 травня 2016 року у м. Одесі було перейменовано АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 56-62).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1 а.с. 69, 102).

Встановлено, що організацією похорон займався відповідач у справі ОСОБА_2 , що підтверджується договором замовлення від 15 жовтня 2021 року (т. 2 а.с. 76-77, 81).

16 грудня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за заявою позивача заведена спадкова справа № 113/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 71).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_10 є ОСОБА_1 , чоловік померлої, та ОСОБА_2 , рідний син померлої, які в установлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 та видачі свідоцтва про право на спадщину (т. 1 а.с. 31, 100, 131, 132, 137, 138).

Встановлено, що на час смерті ОСОБА_10 перебувала на обліку ГУ ПФУ в Одеській області та отримувала пенсію за віком (т. 2 а.с. 54, 55, 234-237).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 81).

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м, станом на 08 серпня 2022 року, складає 527588,00 грн (т. 1 а.с. 24-28).

З матеріалів справи вбачається, що в період з 24 березня 1998 року по 2012 рік поточний та капітальний ремонт квартири АДРЕСА_2 , не проводився. Квартира знаходиться у задовільному стані та потребує капітального ремонту, що підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 28 листопада 2022 року (т. 2 а.с. 8-25).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням та листом Головного управління ПФУ в Одеській області від 29 грудня 2022 року (т. 1 а.с. 78, т.2 а.с. 239, 240-242, 243-245, 246-247, 248-249, 250, т. 3 а.с. 1, 2-5, 6-10, 66, 67-69, 70-72, 73-74, 75-76, 77).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу спірної квартири регулюються нормами КпШС України, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

В той же час, за змістом статті 29 КпШС УРСР у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.

Розглядаючи справу, суд правильно взяв до уваги, що як нормами КпШС, так і нормами статей 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України, визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, і реєстрація такого лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Натомість, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Проте, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджує висновок суду про те, що позивачем належними та допустимими доказами спростовано вказану презумпцію, а доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 встановлено, що відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Судом правильно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_10 не брала участі у приватизації 431/1000 частини квартири АДРЕСА_4 , тому у неї не виникло право власності на спірну квартиру, а 431/1000 частини квартири АДРЕСА_4 , є особистою власністю позивача.

Довід апеляційної скарги про те, що за по надлишкову площу під час приватизації ОСОБА_1 мав сплатити 631400 крб, то доказів проведення такої оплати, коли та ким саме особисто ОСОБА_1 власними особистими коштами або спільними сумісними із дружиною - суду не надано.

Крім того, слушними є доводи відзиву на апеляційну скаргу в наведеній частині про те, що згідно з п. 3 указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100000 карбованців за 1 гривню, отже вказана доплата мала складати 6,31 грн.

Вказане вочевидь не може створювати спільність сумісність нерухомого майна, вартість якого є значною, порівняно із незначною та формальною доплатою у 6,31 грн.

В подальшому, оскільки, позивач продав 431/1000 частини квартири АДРЕСА_4 за 22080,00 грн (п. 6 Договору № 98-411М від 11 лютого 1998 року), то вказаних коштів йому вистачило для купівлі квартири АДРЕСА_2 , яку він придбав за 22000,00 грн (п. 6 Договору № Н/98-0216 від 24 березня 1998 року).

Продавши належну йому частку у житлі, позивач, таким чином, протягом короткого проміжку часу придбав інше житло власним коштом.

Отже, позивачем спростовано спільність набутого під час перебування його у шлюбі із ОСОБА_10 спірного майна та доведено факт того, що квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти позивача, а тому є його особистою власністю.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що частина коштів для придбання спірної квартири надавалася відповідачем сином померлої ОСОБА_10 ОСОБА_2 , для чого останній продавав належні йому акції підприємства «Одесагаз», а отримані кошти в еквіваленті 700 доларів США надавав подружжю Попових, то належних та допустимих доказів такому відповідач не надав, а пояснення свідка ОСОБА_12 не є такими у розумінні закону.

Як не є такими доказами і пояснення свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_13 щодо їх обізнаності зі слів ОСОБА_10 , що остання з чоловіком продали свої квартири та купили однокімнатну квартиру і в 2005 році робили в ній ремонт, оскільки належну ОСОБА_10 частку квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,1 кв.м вона відчужила 04 серпня 2000 року, а спірна квартира придбана ОСОБА_1 ще 24 березня 1998 року.

Намагання відповідача довести збільшення вартості спірної квартири за рахунок коштів, вкладених в ремонт, зокрема поясненнями свідка ОСОБА_12 , не ґрунтуються на предметі розглядуваної справи, оскільки за життя ОСОБА_10 таке питання не вирішувалося, а відповідач як спадкоємець ОСОБА_10 може спадкувати лише те, що належало спадкодавцю за життя (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

З цих підстав, а також враховуючи предмет розглядуваної справи, судом вірно відмовлено у призначенні по справі судової будівельно-технічної експертизи.

Крім того, обставина істотного збільшення вартості квартири за рахунок спільних вкладень подружжя є взаємовиключною із тим, що відповідач одночасно стверджує, що квартира є спільним сумісним майном подружжя.

Істотність збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, може враховуватися судом під час вирішення питання щодо визнання такого об`єкту права спільної сумісної власності подружжя лише щодо особистого майна одного з подружжя.

Щодо доводу про помилковість вирішення судом питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 50000 грн, то колегія суддів не знаходить підстав для зміни або скасування рішення в наведеній частині.

Так, згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Колегія суддів погоджується такими висновками суду про задоволення заяви позивача та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 50000 грн, оскільки на підтвердження своїх повноважень та понесених витрат позивача на правничу допомогу представник позивача надав до суду: договір про надання правової допомоги № 9/22 від 07 березня 2022 року, рахунок № 1 від 05 серпня 2022 року, довіреність від 07 березня 2022 року, ордер про надання правової допомоги від 05 серпня 2022 року, додаткову угоду № 1 від 05 серпня 2022 року (т. 1 а.с. 20, 75-76, 76 звор., 77, 91-94).

Відповідно до розрахунку № 1 від 05 серпня 2022 року сума оплати надання правової допомоги в Малиновському районному суді м. Одеси згідно договору про надання правової допомоги № 9/22 від 07 березня 2022 року складає 50000,00 грн, тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача (т. 1 а.с. 77).

В позовній заяві як першій заяві по суті справи на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України позивачем зазначено про орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі першої інстанції у розмірі 50000 грн, до заяви додано вказаний Договір про надання юридичної допомоги, Додаткову угоду № 1, надано рахунок № 1 від 05 серпня 2022 року.

Натомість, відповідачем відзив не наданий, а у письмовий поясненнях, наданих під час розгляду справу, жодним чином не заявлялося про зменшення вказаних витрат.

Що стосується відсутності доказів справи вказаних витрат позивачем адвокату, то колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України відшкодуванню підлягають як витрати, які сторона сплатила, так і ті, які має сплатити.

Отже, обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, апеляційний суд керується тим, що у справі, яка переглядається, під час вирішення позову про визнання особистої приватної власності на квартиру було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 06 грудня 2024 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко