ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4781/23
Провадження № 2/362/427/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участю секретаря Тельнової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без фіксування технічними засобами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 адвокат Головко О.С. звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу 3 300 доларів США та 540,66 доларів США (52% річних), разом 3840,66 доларів США, що згідно із курсом НБУ становить (1 долар США = 36,5686 грн.) 140 447 грн. 56 коп. та судові витрати по справі у розмірі 1 404,49 грн. судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 8500,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в розмірі 3 300,00 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 09.04.2023 року.

ОСОБА_2 , належним чином свої зобов`язання не виконала, борг за договором позики у визначений строк не повернула.

З вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_2 фактично порушено право ОСОБА_1 на повернення позики.

Так, станом на 31.07.2023 року сума основного боргу, який підлягає поверненню становить 3 300,00 доларів США.

Так, договором позики у вигляді розписки визначено, що у разі несвоєчасного повернення боргу, ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_1 пеню в розмірі 1% за кожний тиждень прострочення виплати боргу. В 2023 році 52 тижні, що становить 52% річних.

Строк погашення боргу сплив 08.04.2023 року. Таким чином, станом на 31.07.2023 року включно, термін прострочення становить 115 днів.

Відповідно, 52% річних від простроченої суми в розмірі 3 300,00 доларів США за 115 днів, складає 540,66 доларів США.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , станом на 31.07.2023 року включно, становить 3 300,00 доларів США (основна сума боргу) та 540,66 доларів США (52% річних), що згідно із курсом НБУ становить 140 447 грн. 56 коп.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні (а.с. 17).

Позивач та його представник, клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не направляли.

ОСОБА_2 , яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцем проживання, судовою повісткою, проте повертаються конверти з відміткою «адресат відсутній» (а.с. 24, 35, 62) та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 30) та направляла заяву про перенесення розгляду справи (а.с. 37), не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони в судове засідання не викликалися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 300,00 доларів США, зі строком повернення до 09.04.2023 року, про що свідчить копія письмової розписки від 05.04.2023 року (а.с. 6).

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня, 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20, від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18.

Отже, вже сам факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання ним коштів і скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики, розписка про отримання в борг грошей підтверджує не тільки укладеність договору та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (26 квітня 2022 року Верховний суд в рамках справи № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Відповідач у встановленому законом порядку договір позики не оспорював.

Як встановлено судом, що 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 300,00 доларів США, зі строком повернення до 09.04.2023 року, про що свідчить копія письмової розписки від 05.04.2023 року (а.с. 6).

Так, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов представником позивача було представлено оригінал розписки позичальника від 05.04.2023 року, який в подальшому після його дослідження було судом повернуто представнику позивача, що посвідчує отримання від позикодавця коштів в розмірі 3 300,00 доларів США та містять зобов`язання повернення зазначених коштів до 09.04.2023 року, без відсоткове. У разі не дотримання цього зобов`язання, зобов`язується виплатити пеню в розмірі 1 % за кожний тиждень прострочення виплати (а.с.6, 63).

Відповідачем ОСОБА_2 жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених ним у позові, або ж сплати останньому боргу за договорами позики, до суду не подано.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що договір позики у спірних правовідносинах мав іншу правову природу.

Встановивши, що відповідач на підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів написала власноруч розписку, у якій зобов`язалася повернути отримані в позику суми коштів, отже між сторонами спору виникли правовідносини, які ґрунтуються на договорі позики, з огляду на дійсність такого договору, неоспорення відповідачем його умов у встановленому законом порядку, а також враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем своїх обов`язків з повернення грошових коштів у встановлений договором строк, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми неповернутого боргу у розмірі 3 300,00 доларів США, що згідно курсу НБУ становить згідно позовної заяви (1 долар США = 36, 5686 грн) 120 648 грн.

Крім того, позивач у позовній заяві також просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь пеню у розмірі 540,66 доларів США.

Вказуючи, що відповідно до умов укладеного договору, ОСОБА_2 зобов`язалася у випадку порушення строку повернення позики окрім суми боргу додатково сплатити пеню у розмірі 1 % за кожний тиждень прострочення виплати. Таким чином, станом на дату складання цієї позовної заяви відповідно до умов договору до сплати ОСОБА_2 окрім суми основного боргу підлягає пеня, що складає 52% річних у розмірі 540,66 доларів США.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. А згідно з ч. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, за змістом наведеної норми нараховані на суму боргу пеня входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, що належать до сплати кредиторові.

Але, згідно з п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установивши, що пеня за прострочення грошового зобов`язання, сплата яких передбачена відповідним договором, нараховані з 09.04.2023 року по 31.07.2023 року за договором позики, враховуючи положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пеню відсутні, отже в задоволенні вимог у цій частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково то стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1206,03 грн.

Щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 2. ст. 133 ЦПК України до витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами ч.1 та ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

За змістом п.1 ч .2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

До клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги від 31.07.2023 року, додаток №1 до Договору про надання правової допомоги та детальний опис витрат на правову допомогу за договором б/н від 31.07.2023 року, платіжну інструкцію про оплату за договором про надання правової допомоги у розмірі 8500 грн. (а.с.8-10).

Відповідно до ч.5 та ч.6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачкою не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги від 31.07.2023 року.

Дослідивши всі надані сторонами докази, враховуючи походження вищенаведених норм закону, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги від 31.07.2023 року встановленої у фіксованому розмірі 8500 грн., який сплачений позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією від 31.07.2023 року (а.с.10) є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, представником позивача підтверджено належними доказами понесені позивачем витрати на надану йому правову допомогу у розмірі 8500 грн., та враховуючи, що судом позов задоволено частково, розмір понесених позивачем витрат підлягає стягненню з відповідача, тому в цій частині вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 202, 204, 207, 625, 639, 1046, 1047, 1050, 1051 ЦК України, статтями 12, 13, 76-79, 81, 82, 44, 137, 141, 247, 258, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 05.04.2023 року в розмірі 3 300,00 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 120 648 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1206,03 грн. сплаченого судового збору та 8500 грн витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко