РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/11711/23

№ 2/183/931/24

09 грудня 2024 року м.Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку поділу майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2 у якому просила:

встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з липня 2015 р. до укладання шлюбу 14 липня 2018 р.;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу майна на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- здійснити поділ спільних фінансових заощаджень подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч грн.00 коп.).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у червні 2015 року познайомилася з відповідачем за спільним місцем проходження служби. З 30 липня 2015 року вони почали проживати разом в одній квартирі з позивакою та її донькою. У 2018 році вони вирішили придбати квартиру та зареєструвати шлюб. Спочатку уклали попередній договір з продавцем квартири, де покупцем була вказана позивачка. Проте, у договорі купівлі-продажу квартири покупцем зазначено відповідача. Позивачка, ОСОБА_1 проживала разом з відповідачем, ОСОБА_2 з липня 2015 р., вони вели спільне господарство, турбувались один про одного, відповідач приймав участь у вихованні доньки позивачки, тобто вели фактичне сімейне життя, при цьому не перебували в шлюбі між собою, як і в будь-якому іншому шлюбі, отже квартира АДРЕСА_1 , фактично є їх спільною та щодо неї має бути визначений правовий режим спільної сумісної власності, оскільки жодного письмового договору щодо майна, яке було придбано або буде придбано, укладено не було. Після початку повномасштабного вторгнення доходи відповідача зросли, оскільки він проходить службу переважно у зоні бойових дій. Відповідач повідомив позивачку про наявність у нього на рахунку 1000000 грн. Стосунки між ними погіршилися, а у 2023 році відповідач повідомив позивачці, що дає час на виселення, оскільки він планує продати належну лише йому квартиру. Тому позивачка змушена звертатися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 10.11.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10.04.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивачка та її представник адвокат Поповський Д.П. у судовому засіданні, яке відбулося 08.08.2024 підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

У судове засідання, яким завершено розгляд справи позивачка та її представник не з`явилися, від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі.

23.01.2024 від відповідача надійшла скріплена кваліфікованим електронним підписом заява у якій при вирішенні справи просить врахувати, що спірна квартира знаходиться у його приватній власності, згідно п.15 договору купівлі-продажу квартири нотаріус підтвердив його сімейний стан та зазначив, що квартира придбана за його особисті кошти.

Відповідач у судове засідання, яким завершено розгляд справи не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст.ст. 128, 131 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, а у подальшому за повідомленими відповідачем адресами місця проживання (а.с.95,98) причини неявки суду не повідомив.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04.12.2024, є дата складення повного судового рішення 09.12.2024.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З 14 липня 2018 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.18)

10 квітня 2018 року, між ОСОБА_3 , як продавцем з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21).

Згідно з п.5 договору купівлі-продажу сторони погодили, що продаж відчужуваного житлового будинку вчиняється за 49885 грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору.

Ринкова вартість будинку, згідно Звіту про оцінку мана, виданого 10.04.2018 складає 49885 грн. (п.4 договору).

У п.15 зазначеного договору вказано, що продавцю нотаріусом доведений факт про отримання від покупця заяви про сімейний стан (не перебуває у шлюбі і не проживає однією сім`єю з жодною особою) і те, що квартиру, яка є предметом цього договору, покупець набуває за свої особисті кошти.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що позивачка та відповідач познайомилися у 2015 році, а у 2018 році уклали шлюб. З 2015 року по 2018 рік вони проживали у квартирі позивачки в смт.Черкаське Новомосковського району. Зі слів позивачки свідку відомо, що позивачка шукала та обирала квартиру у м.Новомосковську, яку сторони у подальшому придбало. Квартиру придбали за кошти частково позивачки та частково відповідача, про що свідку відомо зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що з літа 2015 року до 2018 року сторони проживали у квартиру в смт.Черкаське Новомосковського району. Вони вирішили купити квартиру у м.Новомосковську, а після придбання квартири одружилися. Сторони проживали як одна сім`я. Вони все купували разом. Достеменно про джерела коштів на придбання квартири їй не відомо, проте заощадження були як у позивача, так і у відповідача.

Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження обставин позову позивачем подані суду такі докази через підсистему «Електронний суд» а тому вважаються засвідченими: документ, складений іноземною (російською мовою) під назвою «Предварительный договор»; довідка, датована 24 липня 2018 року та видана ОСББ «Щаслива родина» про те, що з 10.04.2018 р. ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 з донькою та чоловіком; копії паспортів сторін; копію свідоцтва про шлюб сторін, який було зареєстровано 14.07.2018; договір купівлі-продажу квартири від 10.04.2018.

Оцінюючи документ під назвою «Предварительный договор», суд вважає його таким, що не відповідає вимогам допустимості, оскільки його складено іноземною (російською мовою) без надання суду нотаріально посвідченого перекладу; не скріплено печаткою установи, зазначеної у договорі як «Исполнитель» РК «МИР НЕДВИЖИМОСТИ».

Надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, про недоведеність позивачкою ОСОБА_1 факту проживання з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, чи її майнової участі у придбанні спірних квартири та грошових коштів.

Більш того, у судовому засіданні позивачка пояснила, що половина коштів на придбання квартири належали їй, а половина відповідачу. Також позивачка пояснила, що аванс за квартиру було сплачено за рахунок її коштів.

Наведені у показаннях допитаних зі сторони позивача свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обставини життя позивачки та відповідача, не дають суду можливості достовірно встановити наявність у сукупності у сторін у спірний період всіх ознак, що притаманні подружжю, як то факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Крім того, свідок ОСОБА_4 пояснила, що квартиру придбали частково за кошти позивачки та частково за кошти відповідача. Свідок ОСОБА_5 пояснила про наявність заощаджень як у позивачки так і у відповідача, а не їх спільних коштів як родини. Крім того, про ці обставини свідкам відомо зі слів самої позивачки.

Згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі № 466/3769/16-ц, постанова Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20).

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач, який брав участь у судовому процесі з розгляду цієї справи через представника, представленого адвокатом, у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але під час розгляду цієї справи цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності свідчили б про ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Також позивачкою не доведено факт наявності спільних грошових коштів у сумі 1000000 грн.

Всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів та показань свідків, наданих суду, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 в частині позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягає як недоведений, а інші позовні вимоги не підлягають задоволенню як похідні вимоги від первісної позовної вимоги.

Судові витрати віднести на рахунок сторін, що їх понесли.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено і підписано 09 грудня 2024 року .

Суддя Оладенко О.С.