ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/645/24 Справа № 205/7675/20 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Єлізаренко І.А.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка Валерія Михайловича, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевої Інни Миколаївни, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванова Олександра Івановича, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна про визнання довіреностей, договору купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним уточненим в ході розгляді справи позовом посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 02 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. за реєстровим № 5607. є власником квартири АДРЕСА_1 .

У липні 2016 року з вказаної квартири було викрадено правовстановлюючі документи на квартиру. У серпні 2020 року вона звернулась за виготовленням паспорту громадянина України замість викраденого. 02 вересня 2020 року вона звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Новікової Н. А. з питання отримання дублікату договору дарування вказаної квартири. З відповіді нотаріуса від 04 вересня 2020 року позивач дізналася, що за договором купівлі-продажу від 10 травня 2016 року за реєстровим № 821, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Івановим О.І. спірна квартира була продана у власність ОСОБА_3 . У відповіді вказано, що від її імені на підставі довіреності, посвідченої 23 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І. М. діяв ОСОБА_4 . У порядку передоручення від ОСОБА_5 , який уповноважений ОСОБА_2 на розпорядження спірною квартирою. За договором купівлі-продажу від 21 квітня 2017 року, реєстровий №686, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., спірна квартира передана ОСОБА_1 .

Зазначає, що ніколи не видавала довіреності на ім`я ОСОБА_5 , не мала наміру продавати та не надавала повноважень на відчуження квартири АДРЕСА_1 та зняття її з реєстрації будь-якій особі. Указана квартира вибула з володіння проти її волі 10 травня 2016 року за підробленою довіреністю. Вона не надавала ОСОБА_5 повноважень на відчуження своєї власності, отже довіреність від 21 квітня 2016 року є недійсною. Видана ОСОБА_5 довіреність від 23 квітня 2016 року в порядку передоручення ОСОБА_4 також є недійсною з огляду на недійсність попередньої довіреності. Як наслідок договір купівлі-продажу від 10 травня 2016 року є недійсним, оскільки ОСОБА_4 не мав повноважень на відчуження спірної квартири, яка належала на праві власності їй. Договір купівлі-продажу від 21 квітня 2017 року є недійсним, оскільки на момент відчуження ОСОБА_3 не була власником спірної квартири з огляду на те, що не набула право власності за недійсним договором, а відтак і незаконно відчужена ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , скасовано запис про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 № 20087049 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34884998 від 21 квітня 2017 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В.

У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 не підписані довіреності від 21 та від 23 квітня 2016 року, вони є нікчемними правочинами, так і договір купівлі-продажу квартири від 10 травня 2016 року, який не належить визнавати судом недійсним, тому вимоги про визнання довіреностей та договору купівлі-продажу недійсними задоволенню не підлягають з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, тому можуть бути розглянуті лише вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд вважав, що права та інтереси власника ОСОБА_2 , яка позбулась права володіння квартирою внаслідок злочинних дій, за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно. Отже за обставин цієї справи, суд дійшов висновку про необхідність витребування квартири з чужого незаконного володіння. У той же час, ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування за рахунок продавця майна збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини даної справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а зроблені висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Звернула увагу на те, що судом до спірних правовідносин не застосовано строк позовної давності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки позовні вимоги про визнання правочинів недійсними необхідно пред`являти безпосередньо до осіб, які порушили право позивача, тобто ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , проте, позивач звернулась з вимогами лише до ОСОБА_1 , яка не може відповідати за нікчемність правочинів у цій справі. Позовні вимоги до кількох приватних нотаріусів є помилковим способом захисту порушеного права, оскільки вони у цивільно-правових спорах не можуть бути відповідачами.

Постановою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання довіреностей, договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті вимог постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована наявністю підстав для скасування судового рішення в частині визнання довіреностей, договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки фактично обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору судом не встановлено та відповідно оцінку доказам не надано, тому вважав за необхідне справу у вказаній частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для перевірки обґрунтованості позову та висновків суду першої інстанції, з урахуванням пред`явлення його до належного відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. за реєстровим № 5607.

21 квітня 2016 року ОСОБА_2 видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_5 щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1

23 квітня 2016 року на підставі нотаріально посвідченої довіреності Кравцов М.В. передав ОСОБА_4 повноваження щодо продажу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2016 року ОСОБА_4 на підставі довіреності від 23 квітня 2016 року продав спірну квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3 .

За договором купівлі-продажу від 21 квітня 2017 року ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Досудовим розслідуванням в кримінальному провадженні, внесеного 11 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003096, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України встановлено, за фабулою правопорушення, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа майном, яке належить ОСОБА_2 , чим завдало шкоду у великих розмірах.

Згідно висновку експерта № 3350-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні № 0003096, складеним 26 серпня 2021 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописний запис «Васалата О.М.» та підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Підпис» довіреності, якою ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_5 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку) квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченої 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., зареєстрована в реєстрі за № 471, нотаріальний бланк серії НАІ 452241, - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідування її справжнього підпису.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 наполягала на тому, що довіреність на ім`я ОСОБА_5 на вчинення правочину щодо продажу своєї квартири вона не підписувала, отже довіреність є недійсною. Видана довіреність в порядку передоручення ОСОБА_4 з огляду на недійсність попередньої довіреності, також є недійсною, та як наслідок договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки ОСОБА_4 не мав повноважень на відчуження спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання довіреностей та договору купівлі-продажу недійсними, суд першої інстанції виходив з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки оспорені довіреності на вчинення правочину не були підписані ОСОБА_2 , тому є нікчемними. Разом з цим договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки на момент відчуження квартири ОСОБА_3 не набув право власності та повноважень на вчинення відповідного правочину. Разом з тим, суд вважав, що права та інтереси власника майна ОСОБА_2 , яка позбулась права володіння власною квартирою внаслідок злочинних дій, за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісного набувача, а тому мають бути захищені шляхом витребування із чужого незаконного володіння. При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування збитків за рахунокпродавця майна на підставі положень статті 661 ЦК України.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, згідно висновку експерта встановлено, що рукописний запис « ОСОБА_2 » та підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Підпис» довіреності, якою ОСОБА_2 уповноваує ОСОБА_5 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку) спірною квартирою, посвідченої 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., зареєстрована в реєстрі за № 471, нотаріальний бланк серії НАІ 452241, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідування її справжнього підпису.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не підписувала довіреність на ім`я ОСОБА_5 , на підставі якої в подальшому від її імені був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто відсутнє волевиявлення позивача на видачу довіреності щодо розпорядження належною їй квартирою.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи у сукупності з проаналізованими та наданими доказами (висновок експерта за наслідками проведення судової почеркознавчої експертизи), які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, встановивши відсутність волевиявлення позивача на видачу спірної довіреності та відповідно відчуження квартири, враховуючи інтереси самої ОСОБА_2 як власника спірної квартири, яка позбулась права володіння квартирою внаслідок злочинних дій, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування цього майна з чужого незаконного володіння, а також скасування запису про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 . Разом з тим, суд першої інстанції належно мотивував підстави відмови решти позовних вимог внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування за рахунок продавця майна збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.

Посилання відповідача про незастосування судом першої інстанції позовної давності не можуть бути підставою для скасування рішення суду з огляду на необґрунтованість та недоведеність позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права прийняв в якості належного та допустимого доказу висновок почеркознавчої експертизи № 3350-21 від 26 серпня 2021 року проведеної в рамках кримінального провадження №0003096, що надана позивачем на підтвердження нікчемності правочинів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, висновок експерта № 3350-21 від 26 серпня 2021 року підготовлений атестованим судовим експертом, а тому відповідає положенням статті 102 ЦПК України та є належним та допустимим доказом у розумінні вимог цивільно процесуального законодавства. Будь-яких доказів, які б спростовували цей висновок експерта, відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем відсутності волі на видачу довіреності спростовуються вищевикладеним та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача про витребування майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

І.А. Єлізаренко