Провадження № 2/761/3682/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Коломійця А.Д.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У своїй позовній заяві просив суд з урахування заяви про уточнення позовних вимог:

1) Стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_4 35 932,33 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

2) Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 72 668,60 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що 01.12.2022 р. між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та страхувальником ОСОБА_3 був укладений Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP.212257541, відповідно до якого був забезпечений транспортний засіб - автомобіль Acura MDX, д.н.з. НОМЕР_1 . 15.06.2023 о 19 годині 40 хвилин в районі будинку № 1-а, розташованого на вулиці Микільсько-Слобідській у м. Києві, сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю ОСОБА_3 (далі - Відповідач 2), яка керуючи автомобілем «Acura» д.н.з. НОМЕР_2 скоїла зіткнення з автомобілем «Audi» д.н.з. НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_5 . Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2023 по справі № 755/8723/23 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу. По вищевказаній події, 16.06.2023 р. водій пошкодженого автомобіля ОСОБА_4 звернувся до Страховика із Повідомленням про ДТП. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» розпорядженням до страхового акту №29265/1 прийняло рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 99 273,31 грн., яке було перераховано на користь Позивача. Згідно звіту № 24/39.06.23 від 26 червня 2023 року, який було складено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля AUDI Q7, державний номер НОМЕР_4 внаслідок зіткнення із автомобілем ACURA MDX, державний номер НОМЕР_5 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,5047 складає 124 479,64 гривень, а вартість відновлювального ремонту складає 191 648,24 гривень.

Враховуючи розмір реально завданого збитку та обмеження у виплаті страхової суми, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 30 жовтня 2023 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 12 грудня 2023 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

24 січня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з викладенням заперечень проти неї.

14 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_3 з викладенням заперечень проти неї.

07 березня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

16 травня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «СК «ПЗУ Україна» у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

Судом встановлено, що 01.12.2022 р. між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та страхувальником ОСОБА_3 був укладений Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP.212257541, строком дії з 01.12.2022р. по 30.11.2023р. (далі - Поліс ОСЦПВВНТЗ), відповідно до якого був забезпечений транспортний засіб - автомобіль Acura MDX, д.н.з. НОМЕР_1 (далі - Застрахований ТЗ).

Ліміт відповідальності за даним Полісом ОСЦПВВНТЗ становив 160 000,00 грн., розмір франшизи 0,00 грн.

15.06.2023 о 19 годині 40 хвилин в районі будинку № 1-а, розташованого на вулиці Микільсько-Слобідській у м. Києві, сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю ОСОБА_3 (далі - Відповідач 2), яка керуючи автомобілем «Acura» д.н.з. НОМЕР_2 скоїла зіткнення з автомобілем «Audi» д.н.з. НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_5 .

За результатом ДТП автомобілю «Audi» д.н.з. НОМЕР_4 , яким керував ОСОБА_4 завдано значні механічні пошкодження через протиправні дії ОСОБА_3 , яка керувала транспортним засобом «Acura» д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2023 по справі № 755/8723/23 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу.

По вищевказаній події, 16.06.2023 р. водій пошкодженого автомобіля ОСОБА_4 звернувся до Страховика із Повідомленням про ДТП.

На виконання вимог ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі-Закон) після отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, ПрАТ «СК ПЗУ Україна» розпочало її розслідування.

Керуючись п.34.2. ст.34 Закону, Страховик протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП направив свого представника до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

За результатами проведених дій було оформлено Протокол технічного огляду пошкодженого автомобіля від 22.06.2023р., який був взятий за основу при визначенні вартості матеріального збитку та який підписаний ОСОБА_4 без зауважень.

З метою оцінки завданої Позивачу шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», оцінювачем ФОП ОСОБА_7 було складено Звіт №77-D/12/02 про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 29.06.2023р. (далі - Звіт №77-D/12/02). Розмір збитку в яких визначався станом на дату ДТП 15.06.2023р.

Згідно Звіту №77-D/12/02 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Позивача з урахуванням зносу склала 111 111,97 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини та матеріали).

ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» розпорядженням до страхового акту №29265/1 прийняло рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 99 273,31 грн. (вартість ремонту з урахуванням зносу 111 111,97 грн. була зменшена на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на запасні частини та матеріали 11 838,66грн. ПДВ), яке було перераховано на користь Позивача.

Отримання даних коштів не заперечується Позивачем та підтверджується доводами, викладеними у позовній заяві та наданою платіжною довідкою, а отже, не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) як обставини, що визнаються учасниками справи.

Згідно звіту № 24/39.06.23 від 26 червня 2023 року, який було складено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля AUDI Q7, державний номер НОМЕР_4 внаслідок зіткнення із автомобілем ACURA MDX, державний номер НОМЕР_5 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,5047 складає 124 479,64 гривень, а вартість відновлювального ремонту складає 191 648,24 гривень.

Щодо позовних вимог до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», суд дійшов наступних висновків.

Правовідносини, що склались між сторонами регулюються нормами спеціального закону - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (надалі за текстом -Закон).

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі ст. 3 Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно зі ст. 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Суд зазначає, що з аналізу вказаних правових норм вбачається, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Також наведене знайшло своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але с зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

В своїй Постанові від 14.12.2021 в справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням.

Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 754/5129/15-ц зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України).

Згідно п.22.1. ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 31.1 ст. 31 Закону розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акту чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Відповідно до п.34.2 та п.34.3 ст.34 Закону якщо протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик не направив свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

Отже, відповідно до ст. 29, п. 33.3 ст. 33, п. 34.2 ст. 34 Закону, у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності, саме на Страховика покладено обов`язок визначати розмір заподіяного збитку.

Самостійне обрання потерпілим експерта для визначення ним шкоди можливе лише у випадку, прямо передбаченому п. 34.3 ст. 34 Закону, - якщо представник страховика не з`явився у визначений строк для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Згідно п. 2.1 Закону, даний Закон має пріоритет, та, якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Отже, Відповідач виконав свій обов`язок щодо врегулювання страхової події та визначення розміру збитку, тому підстави для прийняття для визначення розміру шкоди на підставі Звіту Позивача, відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Окремо суд зауважує, що поданий Позивачем до матеріалів справи Звіт №24/39.06.23 не є результатом проведення судової експертизи, а тому не є обов`язковим при здійснені оцінки доказів у справі, що узгоджується з Постановою Верховного суду від 11.04.2018 у справі № 910/24880/15.

Також зі змісту Звіту позивача вбачається, що не врахований той факт, що вартість матеріального збитку, зазначена у Звіті, не може бути прийнята за суму страхового відшкодування, що виплачується Страховиком, з огляду на ст. 36.2 Закону, яка зазначає, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Отже, Страховиком було розраховане та виплачене страхове відшкодування в межах, визначених Законом із вирахуванням ПДВ, а саме:

- 111 111,97 грн. - вартість ремонту з урахуванням зносу;

- 11 838,66грн. - податок на додану вартість;

- 99 273,31 грн. - розмір збитку(з вирахуванням ПДВ - 11 838,66 грн., згідно ст.36.2 ЗУ про ОСЦПВВНТЗ);

- 99 273,31грн. - нараховано до виплати.

Звіт Позивача №24/39.06.23 не містить відомостей про розмір ПДВ, що не відшкодовуються Страховиком згідно ст. 36.2 Закону.

Позивачем не було надано доказів фактичного ремонту автомобіля автотранспортним підприємством, платником ПДВ, на підставі чого вартість відновлювального ремонту не зменшується на запасні частини та матеріали на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

З урахуванням вищевикладеного, суд звертає увагу на те, що у Відповідача відсутній обов`язок приймати до уваги наданий Позивачем висновок, оскільки Законом визначений вичерпний перелік випадків, коли потерпілий має право самостійно обирати експерта для визначення розміру збитку.

Такий висновок випливає з того, що пунктом 2.1 Закону передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Вказана норма кореспондується із частиною 2 статті 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відтак, у спорах пов`язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - ОСЦПВ) норми Закону про ОСЦПВ є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

У разі, якщо норми нормативних актів однакової юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною. Загальніша норма не застосовується до тих ситуацій, в яких є ознаки, що відповідають більш спеціальній нормі.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі № 807/257/14.

Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» № 7888/03, п. 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» № 10519/03 тощо): lex specialis derogat generali - спеціальний закон відміняє дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

Зокрема, згідно п. 34.3. ст. 34 Закону якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з?явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

В даному випадку з матеріалів справи слідує те, що Відповідачем у передбачений Законом строк було організовано огляд транспортного засобу, про що складено відповідний акт огляду та здійснено страхове відшкодування.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Разом з тим позивач не навів належні та допустимі докази, за яких суд має взяти до уваги Звіт Позивача, як обґрунтування розмірі завданого матеріального збитку, а не взяти до уваги Звіт, складений на замовлення Відпоівдача-1.

Разом із тим, варто зазначити що відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У зв`язку із тим, що Страховик здійснив виплату страхового відшкодування (підтверджується Позивачем у позовній заяві) у Відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед Позивачем, оскільки зобов`язання були виконані у повному обсязі та належним чином, а відтак суд доходить висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині позову.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_3 , суд дійшов наступних висновків.

Як вже зазначалося судом, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено, що сума страхового відшкодування за Полісом повністю покриває майнові втрати позивача, понесені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також те, що Страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування. отже, вимоги позивача до відповідача 2 є необґрунтованими.

У зв`язку з вищевикладеним, суд доходить висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині позову.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому позовну заяву слід залишити без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, а також ст. ст. 22, 23, 1166, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 223, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_4 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ,

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», адреса місцезнаходження - м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 40, ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст рішення виготовлений 05 серпня 2024 року.

Суддя: