Провадження № 2/750/97/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2024 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Маринченко О.А.,

секретар судового засідання - Шилова Ж.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

09 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з використанням засобів поштового зв`язку звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , в якому просять усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення їх у вказану квартиру.

Обґрунтовано позов тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року було розірвано. Від вказаного шлюбу вони мають двох дочок: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 вони продовжували проживати як чоловік та жінка разом із дітьми в квартирі АДРЕСА_1 , до березня 2022 року. Власником даної квартири є відповідач - батько ОСОБА_4 , а позивачі в ній зареєстровані. У березні 2022 року після вторгнення рф на територію України ОСОБА_1 разом із дітьми тимчасово виїхала до Республіки Польща. Після повернення в Україну в червні 2023 року ОСОБА_1 не змогла потрапити до квартири, де залишилися її речі, оскільки колишній чоловік змінив замки, чим позбавив позивачів можливості користуватися житловим приміщенням. З цього питання ОСОБА_1 у червні 2023 року зверталася до поліції. Також, ОСОБА_1 зверталася до відповідача з проханням надати доступ до квартири та речей, однак відповідач добровільно відмовляється це робити. Іншого житла позивачі не мають. Реєстрація позивачів у вказаній квартирі свідчить про те, що вони вселилися зі згоди власника. Оскільки позивачі позбавлені можливості користуватися спірною квартирою, тому вони звернулися до суду з даним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 750/11959/23; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

В установлений судом строк відповідач ОСОБА_6 подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Підставою для реєстрації їх у цій квартирі та надання дозволу на проживання в ній було прохання сина відповідача - ОСОБА_4 , оскільки до моменту придбання квартири, син відповідача та члени його сім`ї не мали власного житла і вимушені були його винаймати або жити разом з батьками. 23 грудня 2019 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування став власником квартири АДРЕСА_2 . На початку 2020 року ОСОБА_1 добровільно звільнила належну відповідачу квартиру, переселившись до квартири ОСОБА_4 , куди перевезла всі свої та дитячі речі, де вони проживали до березня 2022 року. З цього часу, з початку 2020 року, відповідач став використовувати квартиру АДРЕСА_1 для власних потреб, вселивши в неї своїх знайомих. Жодних речей позивачів у спірній квартирі немає ще з 2020 року. Як відомо відповідачу, позивач разом з дітьми після повернення із закордону почали проживати у батьків ОСОБА_1 - у квартирі АДРЕСА_3 . Оскільки ОСОБА_1 не є та не була членом сім`ї відповідача, не веде та ніколи не вела з ним спільного господарства, а тому спільне користування позивачами та відповідачем однокімнатної квартири є неможливим. Позивачі добровільно змінили своє місце проживання, переїхавши до квартири ОСОБА_4 , і в квартирі відповідача вони не проживають з 2020 року. Відповідач не брав на себе жодних зобов`язань перед ОСОБА_1 та членами її сім`ї щодо забезпечення їх житлом і таке забезпечення не виникає із жодного закону.

Також, 01 вересня 2023 року ОСОБА_6 звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в якому просить визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовано позов тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Підставою для реєстрації відповідачів у цій квартирі та надання дозволу на проживання в ній було прохання сина позивача і колишнього чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , оскільки син позивача та члени його сім`ї не мали власного житла і вимушені були його винаймати або жити разом з батьками. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, однак деякий час після цього вони продовжували проживати разом у належній позивачу квартирі. 23 грудня 2019 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування став власником квартири АДРЕСА_2 . Після проведення ремонтних робіт, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та їхні діти добровільно переїхали проживати у квартиру АДРЕСА_2 . 30 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів на дітей. При цьому, до заяви про видачу судового наказу нею було додано копію акта про проживання особи без реєстрації від 22 червня 2023 року, згідно з яким ОСОБА_1 та її діти з березня 2023 року проживають у квартирі АДРЕСА_3 . Як відомо позивачу, вказана квартира належить батькам ОСОБА_1 . У липні 2023 року позивач отримав лист від ОСОБА_1 , в якому вона просила добровільно надати їй із дочкою доступ до квартири та ключі. ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача або такою, що веде з ним спільне господарство, батько ОСОБА_5 є власником трикімнатної квартири і зобов`язаний забезпечити своїй дочці беззаперечне право користування житлом, тим більше, що молодшій дочці він таке право забезпечив і не заперечує проти забезпечення такого права і старшій дочці. Реєстрація відповідачів у квартирі, яка належить позивачу, створює йому перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні квартирою, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 750/12978/23; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання; визначено відповідачам строк для подачі відзиву на позов.

В установлений судом строк відповідачі подали відзив на позов, в якому просять відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідачі зазначають, що припинення права користування спірним житлом не відповідає принципу пропорційності, оскільки у відповідачів з позивачем склалися стосунки, за яких колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_6 , як власник квартири, чинять перешкоди відповідачам у користуванні квартирою, в якій вони постійно проживали та зареєстровані, та де залишилися їхні особисті речі. Іншого житла відповідачі не мають, інтерес до житла ними не втрачався. ОСОБА_1 неодноразово зверталася в своїх інтересах та інтересах дочки ОСОБА_5 до поліції. Позивач ігнорував звернення відповідачів про надання їм доступу до квартири, в якій вони зареєстровані. Проживання відповідачів у квартирі не означає втрату позивачем права власності на неї. Відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки зі спірною квартирою, іншого житла для проживання не мають, а тому вимоги ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням становлять надмірний тягар для відповідачів та призведуть до неспівмірного втручання в їх право на житло та необґрунтованого позбавлення житла.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2023 року справу № 750/12978/23 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням об`єднано в одне провадження зі справою № 750/11959/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Присвоєно об`єднаній справі № 750/11959/23.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , яка є також законним представником ОСОБА_5 , заявлений позов підтримала, у задоволенні позову ОСОБА_6 просила відмовити.

Представник ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначила, що останній позов ОСОБА_1 не визнає з підстав, зазначених у відзиві, свій позов підтримує.

Третя особа - ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позов ОСОБА_6 , у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 просив відмовити.

Представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився, з використанням засобів електронного зв`язку подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та просив прийняти рішення відповідно до чинного законодавства з урахуванням інтересів дитини.

Заслухавши доводи учасників справи, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 в якості свідків, а також дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 31 липня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року було розірвано (а.с. 14-16).

Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають дочок: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11, 12).

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 станом на 03 липня 2023 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб від 04 липня 2023 року № 8680, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 17).

Власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_6 , про що свідчить копія інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 липня 2023 року (а.с. 18).

Згідно з актом від 03 липня 2023 року про непроживання особи за місцем реєстрації, який підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_5 , а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , підписи яких засвідчені майстром технічної дільниці ДОЖФ № 1 Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради ОСОБА_14 та начальником дільниці з обслуговування житлового фонду № 1 Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради Колупайко М.М., ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , але зі слів власника квартири фактично не проживає за місцем реєстрації (а.с. 50).

Відповідно до акту про проживання особи без реєстрації від 22 червня 2023 року, що підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_6 , а саме: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , підписи яких засвідчені майстром дільниці по благоустрою та експлуатації житлового фонду Комунального підприємства «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради Каранда Ю., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 проживають з березня 2023 року без реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 55).

ОСОБА_4 з 23 грудня 2019 року є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 липня 2023 року (а.с. 57).

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 станом на 29 червня 2023 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 58).

21 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області із заявою, в якій просила вжити заходів до ОСОБА_4 , який здав квартиру квартирантам та не впускає її до квартири, де вона зареєстрована і проживала разом з дітьми до війни. Власником квартири є ОСОБА_6 . Вказане звернення зареєстровано в ЄО за № 29331 та розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 134-140).

З довідки № 7368 від 10 липня 2023 року про результати перевірки інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_1 , яке зареєстровано в ЖЕО № 29331 від 21 червня 2023 року, слідує, що під час перевірки опитано ОСОБА_4 , який пояснив, що до квартири за адресою: АДРЕСА_4 , він свою колишню дружину пускає. Також, пояснив, що його колишня дружина там буде проживати.

10 липня 2023 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_6 лист, в якому просила надати їй з дочкою доступ до єдиного місця проживання та надати ключі від квартири, а також просила зв`язатися з нею для мирного вирішення вказаного питання до 25 липня 2023 року (а.с. 20, 56).

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила та як свідок, зокрема, показала, що вона з 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який у 2018 році було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стало домашнє насильство з боку ОСОБА_4 . Після вибачень ОСОБА_4 , вони знову стали проживати разом однією сім`єю, але шлюб повторно не реєстрували. Спірна квартира була придбана у 2015 році за власні кошти ОСОБА_4 та за спільні весільні кошти, однак зареєстрована за ОСОБА_6 , оскільки колишній чоловік був державним службовцем. У спірній квартирі вони проживали сім`єю, робили ремонт, купували техніку, позивач витрачала на квартиру свої кошти та кошти, які давали її батьки, а також кошти, які надходили, як соціальна допомога на дитину. На даний час у спірній квартирі знаходяться речі та майно, яке було придбано за рахунок позивача. Інтерес до вказаної квартири позивач не втратила, оскільки там знаходяться її речі. Дочка - ОСОБА_5 зареєстрована в спірній квартирі, оскільки була домовленість, що вона залишиться їй після досягнення нею повноліття. Інша дочка зареєстрована разом з батьком ОСОБА_4 у квартирі, яка йому належить. ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та їх діти проживали в спірній квартирі до 2020 року. Після того, як мати ОСОБА_4 подарувала останньому у 2019 році трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вони, зробивши в ній ремонт, у 2020 році переїхали в цю квартиру і стали там проживати. Проживали вони всі разом в трикімнатній квартирі до початку війни та виїзду позивача з дітьми закордон. Зокрема, коли почалася війна, 19 березня 2022 року позивач разом з дітьми, в тому числі племінником, виїхала до Польщі, а повернулися до України 01 квітня 2023 року. Після переїзду в трикімнатну квартиру в спірній квартирі спочатку ніхто не проживав, у березні 2021 року позивач ще мала ключі і доступ до спірної квартири, а влітку 2021 року в ній стали проживати квартиранти. ОСОБА_1 про проживання квартирантів було відомо. З 2021 року ОСОБА_1 за комунальні послуги в спірній квартирі не сплачує. Оскільки під час перебування позивача в Польщі її відносини з ОСОБА_4 згодом припинилися, то після приїзду до України вона прийшла спочатку до квартири ОСОБА_4 , в якій вони до виїзду закордон проживали, але ключі від нижнього замка не підходили. Через деякий час позивач вирішила піти до спірної квартири, бо вона в ній зареєстрована, однак там і досі проживали квартиранти і ключі теж не підходили. Квартирантка відкрила їй двері і позивач її попередила, що немає де жити і, щоб вони виселялися. Позивач звернулася до відповідача для того, щоб він надав ключі від квартири, оскільки діти навчаються в школі № 19 і їм би було зручно ходити до школи, на що відповідач відповів, що звісно вони нададуть їй житло. Однак, йшов час і ніхто в квартиру позивача не впускав, а тому позивач звернулася до поліції. Також, пізніше позивач знову приходила до спірної квартири, її впустили квартиранти, але позивач викликала поліцію, щоб вселитися, а квартиранти зателефонували ОСОБА_4 та відповідачу, після приїзду яких була сварка. На даний час позивач винаймає житло.

Представник ОСОБА_6 у судовому засіданні вказала, зокрема, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є членами сім`ї ОСОБА_6 і він не зобов`язаний надавати їм житло, вони вселялися в спірне житло саме як члени сім`ї ОСОБА_4 . Поки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 існували сімейні відносини, він надавав їм житло для проживання. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 добровільно у 2020 році змінили своє місце проживання, з цього часу в спірній квартирі не проживали, а проживали в трикімнатній квартирі, належній ОСОБА_4 . Також, на час виїзду ОСОБА_1 та дітей закордон спірна квартира не була у користуванні ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_4 . Речей ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у спірній квартирі з 2021 року немає. У спірну квартиру в 2021 році вселилися за згодою власника квартиранти, які проживають у ній і на даний час та сплачують за комунальні послуги. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 після зміни місця проживання у 2020 році зобов`язані були зареєструвати своє місце проживання в трикімнатній квартирі, в якій вони проживали, чого не зробили. Законом захищається право користування житлом, а не реєстрація. Права неповнолітньої дитини не будуть порушені, оскільки батьку дитини - ОСОБА_4 на праві власності належить трикімнатна квартира і він зобов`язаний забезпечити дитину житлом, а не її дід - ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 у судовому засіданні вказав та як свідок, зокрема, показав, що з 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано 27 вересня 2018 року, однак після розірвання шлюбу вони примирилися і продовжували проживати разом як сім`я. До 2015 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою проживання батьків ОСОБА_4 . Спірна квартира була придбана ОСОБА_6 у 2015 році, а в ній вони з ОСОБА_1 та дітьми стали проживали з 2016 чи 2017 року. Також, з 2015 року вони всі були зареєстровані в спірній квартирі. У 2019 році матір`ю третьої особи була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка у подальшому подарувала її ОСОБА_4 . Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вирішили, що одна дитина буде зареєстрована з батьком, а інша залишиться бути зареєстрованою з матір`ю в спірній квартирі. У трикімнатній квартирі вони з ОСОБА_1 зробили ремонт і з лютого 2021 року стали в ній проживати разом з дітьми. Коли почалася війна ОСОБА_4 віддав ОСОБА_1 кошти і документи на житло, і вона з дітьми поїхали до Польщі. Вказані документи ОСОБА_17 досі не повернула. Під час перебування у ОСОБА_18 йому говорила, що не повернеться до України, казала, щоб ОСОБА_19 приїздив до неї, але він не міг покинути країну. Після повернення ОСОБА_20 з Польщі, вона вільно зайшла до квартири АДРЕСА_2 , вчинила в ній «погром», побила посуд. У цей час ОСОБА_21 не було вдома. Коли він приїхав додому, ОСОБА_17 звинувачувала ОСОБА_4 у зраді, забрала речі і сказала, що більше в цю квартиру не повернеться. Відносини фактично з ОСОБА_22 припинилися, коли вона ще перебувала у Польщі. У спірній квартирі з 2021 року проживає товариш третьої особи, він же і сплачує за комунальні послуги, проживає в ній і по теперішній час. З 2021 року ОСОБА_17 не виявляла бажання проживати в спірній квартирі, бо вони проживали в трикімнатній квартирі. Вся їх сім`я після переїзду в трикімнатну квартиру проживала в цій квартирі, а не в спірній. Замки у спірній квартирі ніхто не змінював, скоріше за все ОСОБА_17 загубила ключі. Після повернення ОСОБА_20 з Польщі ОСОБА_4 хотів врегулювати всі питання з нею мирним шляхом, однак вона вимагала від нього лише квартиру, кошти та автомобіль. У результаті мирним шляхом вирішити спір не вдалося. Особистих речей ОСОБА_20 та ОСОБА_5 у спірній квартирі немає, залишилися лише деякі речі, придбані у період шлюбу (холодильник). При цьому, ОСОБА_4 не заперечує щодо реєстрації місця проживання неповнолітньої дочки - ОСОБА_5 в його житлі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду, зокрема, показала, що давно товаришує з ОСОБА_1 . До початку війни ОСОБА_17 та ОСОБА_19 проживали разом як повноцінна сім`я. Вони придбали трикімнатну квартиру і потім в ній почали проживати. ОСОБА_23 користувалася трикімнатною квартирою та мала доступ до спірної однокімнатної квартири, в якій зареєстрована з дочкою. Після переїзду в трикімнатну квартиру, в спірній однокімнатній квартирі ОСОБА_23 з дочкою не проживали, але в ній залишилися її речі. Також, ОСОБА_1 розповідала свідку, що у спірній квартирі проживають квартиранти. З початком війни ОСОБА_23 виїхала за межі України, а після повернення не змогла потрапити до жодної з квартир. У квітні 2023 року ОСОБА_1 намагалася потрапити до спірної однокімнатної квартири, але ключ від вхідних дверей не підійшов. Чи було змінено замок свідок не знає.

Свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , суду, зокрема, показала, що її дочка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , в їх сім`ї були випадки насильства, після чого шлюб вони розірвали. Хоча шлюб і був розірваний, але вони продовжували проживати разом до 24 лютого 2022 року. Коли ОСОБА_17 проживала разом з ОСОБА_24 в спірній квартирі, свідок давала кошти, зокрема, для придбання пральної машини, заміни вікон і дверей, купівлю меблів, а також давала свої речі, посуд, допомагала робити ремонт, привозила меблі. Для придбання спірної квартири були використані і кошти, які подарували їм на весілля. До січня чи лютого 2021 року ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та дітьми проживали в спірній однокімнатній квартирі, а потім вони переїхали жити в трикімнатну квартиру. Після переїзду у ОСОБА_1 були ключі від спірної квартири, інтерес до неї вона не втрачала, вважала цю квартиру спільним майном. У спірну квартиру ОСОБА_1 не хотіла нікого заселяти, адже власноруч в ній робили ремонт. Після приїзду до України, ОСОБА_1 проживала у свідка. ОСОБА_6 обіцяв, що діти підуть у школу з своєї квартири і він надасть можливість їм проживати в спірній квартирі. Потім ОСОБА_1 винайняла іншу квартиру. Після приїзду з Польщі ОСОБА_1 ні в трикімнатну, ні в спірну однокімнатну квартиру не потрапила, були змінені замки в дверях. Свідок разом з дочкою приходили до спірної квартири. При свідку ОСОБА_1 лише подзвонила у дзвінок, після чого відкрила квартирантка. Вони сказали їй, що ОСОБА_1 немає де жити і, щоб квартиранти знайшли собі інше житло.

Свідок ОСОБА_10 суду, зокрема, показав, що постійно проживає у спірній квартирі з листопада 2020 року разом з дружиною. У ході дачі показів у кінці зазначив, що все ж таки напевно заселився у спірну квартиру у 2021 році. За час їх проживання у спірній квартирі до неї навідувався власник. ОСОБА_1 приходила до квартири, коли сказала, щоб вони покинули квартиру (десь місяців 2 тому). ОСОБА_1 приходила до квартири три рази. Коли приходила перші два рази свідка не було вдома, їй перший раз відчинила двері дружина свідка, другий раз ніхто не відчинив, бо вдома маленька дитина. Останній раз ОСОБА_1 приходила до квартири з якоюсь жінкою, їй двері відкрив свідок. ОСОБА_1 попередила свідка, щоб вони з сім`єю виселялися, на що свідок нічого не відповів. Тоді ОСОБА_1 викликала поліцію, а свідок зателефонував власнику квартири. Вони почали самі сваритися. За період проживання свідка у спірній квартирі замки не змінювалися ні власником, ні свідком. Також, свідок вказав, що у період проживання його з сім`єю в спірній квартирі комунальні послуги за неї сплачував він. До квартири свідка вселяв і власник, і ОСОБА_4 , однак у подальшому свідок комунікував з ОСОБА_4 , бо вони мають спільних друзів та знайомих. ОСОБА_1 було відомо про вселення до квартири свідка з дружиною. Свідок повідомив власника про те, що ОСОБА_1 просила його виселитися з квартири, на що власник сказав свідку, щоб він проживав і далі.

Свідок ОСОБА_11 , квартира якого знаходиться поруч із спірною квартирою, суду, зокрема, показав, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі десь з 2021 року. Зараз у спірній квартирі проживає молода сім`я.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 Цивільного кодексу України.

Статтею 406 Цивільного кодексу України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Гарантоване кожній особі право на повагу до її житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. ЄСПЛ констатував, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Також, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При цьому, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, відповідно до рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Крім того, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення/втрата особи права на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення/позбавлення права користуватися житлом буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вселилися у спірне житло і зареєстрували в ньому своє місце проживання саме як члени сім`ї сина власника житлового приміщення. Вони не є членами сім`ї власника житла і не пов`язані з ним спільним побутом.

У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що вона та її дочка ОСОБА_5 користувалися спірною квартирою та постійно проживали в ній до 2020 року. У зв`язку із набуттям ОСОБА_4 права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , у 2020 році ОСОБА_1 та ОСОБА_5 змінили своє місце проживання та з цього часу постійно проживали в указаній квартирі та користувалися нею до виїзду їх за межі України в 2022 році.

Таким чином, ОСОБА_1 добровільно покинула спірне житлове приміщення, не користувалася ним у зв`язку із фактичною зміною місця проживання, житлово-комунальні послуги з цього часу не сплачувала, що визнається всіма учасниками справи. З указаного часу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх дочки постійно проживали в належному на праві власності ОСОБА_4 житлі, оскільки мали сімейні відносини.

За вказаних обставин, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні твердження ОСОБА_1 , які вона виклала в позовній заяві та у зверненні до поліції щодо проживання її з дочкою та ОСОБА_4 у спірній квартирі до березня 2022 року (до війни).

На даний час сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 припинені.

З 2021 року у спірному житлі зі згоди власника проживають знайомі ОСОБА_4 та користуються ним, сплачують за житлово-комунальні послуги.

Хоча ОСОБА_1 і стверджує, що не втратила інтерес до спірного житла, бо в ньому залишилися деякі речі та були наявні до 2021 року ключі від квартири та доступ до неї, однак суд враховує, що вона добровільно покинула спірне житло, не користувалася ним і їй було відомо про проживання в ньому інших осіб. Наявність у спірній квартирі окремих її речей, в тому числі придбаних під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , не є достатньою підставою для надання права на проживання та у разі наявності спору щодо їх повернення вона може захистити своє право іншим способом.

Таким чином, оскільки права ОСОБА_6 захищені як статтею 8 Конвенції, так і статтею 1 Першого протоколу до неї, враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є членами його сім`ї, не пов`язані спільним побутом, вселилися у спірне житло і зареєстрували в ньому своє місце проживання як члени сім`ї сина власника житлового приміщення, однак, як зазначила сама ОСОБА_1 , з 2020 року фактично змінили своє місце проживання та з цього часу не користувалися спірним житлом та не проживали в ньому, житлово-комунальні послуги не сплачували, а тому суд дійшов висновку, що право ОСОБА_6 на мирне володіння та розпорядження своїм майном підлягає захисту, у зв`язку з чим його позовні вимоги підлягають задоволенню, а у задоволенні вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 слід відмовити.

При цьому, суд бере до уваги, що малолітня ОСОБА_5 відповідно до норм статті 29 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, може бути зареєстрованою та проживати і за місцем проживання її батька - ОСОБА_4 , який у власності має трикімнатну квартиру та у судовому засіданні зазначив, що не заперечує щодо реєстрації дитини в його житлі.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 10-13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення - відмовити повністю.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 1073 грн. 60 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, місцезнаходження: вул. І. Мазепи, 19, м. Чернігів; ідентифікаційний код - 43649710.

Повний текст рішення складено 18.01.2024.

Суддя