РІШЕННЯ
28 жовтня 2024 року Київський районний суд м. Харкова у складі
судді Єфіменко Н.В.,
за участі секретаря Лущан В.О.,
прокурора ОСОБА_1 ,
представника відповідачів ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки, -
01 грудня 2020 року керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова (далі: прокурор) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» звернувся до ОСОБА_3 (далі: відповідач-1), Харківської міської ради (далі: відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову ОСОБА_4 (далі: третя особа) з позовом, в якому з урахуванням зміни предмету позову від 03.05.2024, просив:
- визнати незаконним та скасувати п. 26 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №166/11 від 23.02.2011, в частині затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею орієнтовно 1200 кв.м. для ведення садівництва;
- визнати незаконним та скасувати п. 33 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №232/11 від 06.04.2011, яким змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200 кв.м. по АДРЕСА_1 на цільове призначення землі сільськогосподарського призначення, згідно з проектом відведення;
У судовому засідання прокурор позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві.
Представник відповідача-2 розгляд справи просив здійснювати за своєї відсутності.
Представники Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились.
Третя особа, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилась, причину неявки не сповістила.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:
23.02.2011 рішенням Харківської міської ради 5 сесії 6 скликання №166/11 затверджені матеріали вибору місця розташування земельних ділянок та надання дозвілів на розробку проектів відведення земельних ділянок громадянам України, зазначеним у додатку №1 до цього рішення.
Як вбачається з п. 26 додатку №1 до рішення Харківської міської ради №166/11 від 23.02.2011, зокрема, ОСОБА_4 наданий дозвіл на розробку проектів відведення земельної ділянки орієнтовно 2200,0 кв.м., по АДРЕСА_1 , з яких: 1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1200 кв.м. для ведення садівництва.
06.04.2011 рішенням Харківської міської ради 6 сесії 6 скликання №232/11 затверджені проекти відведення земельних ділянок громадянам, зазначеним у додатках 1, 2, 3 до цього рішення, передані у приватну власність земельні ділянки громадянам України, зазначеним у додатках 1, 4, 5 до цього рішення, передані у спільну сумісну власність земельні ділянки громадянам, зазначеними у додатку №2 до цього рішення.
Як вбачається з п.33, 33.1 додатку №1 до рішення Харківської міської ради 6 сесії 6 скликання №232/11, змінене цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200 кв.м. по АДРЕСА_1 на цільове призначення землі сільськогосподарського призначення. Згідно з проектом відведення, передано ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 1200 кв.м. для ведення садівництва по АДРЕСА_1 .
Як вбачається з обґрунтування вибору місця розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва від 16.02.2011, інформація стосовно надання у користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 в Управлінні містобудування та архітектури відсутня, правовстановлюючі документи не обліковуються, ділянка проектування вільна від забудови. На ділянці розташовані зелені насадження, знесення яких (при необхідності) необхідно виконати згідно діючого законодавства. Згідно узгодженої містобудівної документації Генерального плану м. Харкова земельна ділянка розташована в зоні садибної житлової забудови та частково в зоні зелених насаджень загального користування за межами «червоних ліній».
Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує:
Щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція».
Пунктом 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У відповідно до ч.3, ч.4 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, провадження № 12-20гс21 зазначено, що: «заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч.3 ст. 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі: ЗУ№1697-VII), має застосовуватись з урахуванням положень абз.1 ч.3 ст.23, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засад, визначених ч.2 ст.19 Конституції України відсутність у ЗУ№1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз.1 ч.3 ст. 23 ЗУ№1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, зазначено, що: «на відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, провадження № 12-88гс19, п. 62). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18,провадження № 12-140гс19, п.71).
Відповідно до ст.170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.
Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (п. 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20,провадження № 12-20гс21).
У зв`язку з цим позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства і повноважень на ведення справ в частині таких вимог прокурор не має.
Отже, позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» підлягають залишенню без розгляду.
Щодо позовних вимог прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту, суд зазначає наступне:
Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно з абз.12 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Положеннями ч.1 та ч.2 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.112018 у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, п.86). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, провадження № 12-97гс19, п.39, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, провадження № 12-157гс19).
З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, п.94)».
У справі, що розглядається, позивач - Державне агентство лісових ресурсів, вважаючи себе власником, згідно ст. 387 ЦПК України, прагне витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За таких обставин , зважаючи на вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, для витребування спірних земельних ділянок, оспорювання рішень органів місцевого самоврядування і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Враховуючи викладене в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішень відповідача-2, державного акту на право власності на земельні ділянки слід відмовити за обрання прокурором неналежного способу захисту.
Щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування земельних ділянок, суд зазначає наступне:
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України - віндикаційний позов від усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі ст.391 ЦК України, - негаторний позов.
Позовом про витребування майна, тобто віндикаційним позовом є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов, - вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у п. 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та п. 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
За відчуження земельної ділянки позивач є неволодіючим власником, який прагне повернути своє право власності з чужого незаконного володіння.
Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Законодавство надає право звертатись з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою, «титулом».
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.84 ЗК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
Як зазначено у ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до ст.56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Статтею 57 ЗК України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
У статті 57 ЛК України визначені вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, відповідно до частини першої якої зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Аналогічне положення міститься у ст.20 ЗК України.
Порядок вилучення земельних ділянок визначений ст.149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п.5 ч.1 ст.31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
Відповідно до п.5 розд. VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Розмежування земель державної та комунальної власності відбулось лише 01.01.2013, тому лише з 01.01.2013 землі вважаються розмежованими відповідно до положень ст.ст. 83, 84 ЗК України, відповідно, на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківська міська рада згідно п.12 Перехідних положень ЗК України цілком правомірно розпоряджалась землями в межах населених пунктів, у т.ч. і землями державної власності. Однак, відсутність розмежування земель державної та комунальної власності на час ухвалення міською радою оспорених рішень, не виключає незаконності таких рішень, стосовних земель Державного лісового фонду без відповідної зміни режиму їх використання, а зміна такого режиму не належала та не належить до компетенції Харківської міської ради. Отже, доводи відповідача-2 в цій частині безпідставні.
У частинах ч.1, ч.3 ст.12, ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, суд вважає, що вилучення з державної власності для нелісогосподарських потреб спірних земельних ділянок, віднесених до земель лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та передача їх у приватну власність не належало до повноважень Харківської міської ради, проведено з порушенням положень ЗК України та ЛК України, а відтак, вимога прокурора про витребування цих земельних ділянок обґрунтована.
Заперечення відповідачів вищезазначених висновку суду не змінюють.
Разом з тим, відповідачами заявлене клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до ст.257 ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст.261 ЦК України, відповідно до частини першої якої, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права, інтересу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, провадження № 14-208цс18 зроблено висновок, що «позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність « І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (п. 46, п.48, п.60, п.65-п.66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 справі № 362/44/17)».
Таким чином, передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, почав спливати з 21.01.2015 та сплинув 21.01.2018, а прокурор звернувся з даним позовом 01.02.2020, тобто з пропуском строку позовної давності.
Поважних причин пропуску строку позовної давності суду не надано.
Оскільки на день звернення до суду з позовом сплив трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням принципу правової визначеності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних про витребування земельних ділянок за спливу позовної давності.
Доводи прокурора про незастосування строку позовної давності за подачі ним негаторного позову об`єктивно спростовуються викладеною в прохальній частині позовної заяви вимогою про витребування земельної ділянки, яка за своїм змістом і відповідає вимозі віндикаційного позову, а відтак, вищевикладеного висновку суду не спростовують.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
Позов керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», - залишити без розгляду.
У задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки, - відмовити.
Рішення може бути оскаржене у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова (м. Харків, вул. Вартових неба, буд. 55А).

Позивач: Державне агентство лісових ресурсів України (, Харківська область, територія П`ятихатки, а/с 9424).

Відповідач-1: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач-2: Харківська міська рада (, м. Харків, м-н Конституції, буд. 7).

Третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ).

Повне рішення складено 05.11.2024.

Суддя Н.В. Єфіменко