УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року

м. Київ

справа № 243/2730/22

провадження № 61-322ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, Служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпрі ради,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 2 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, Служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, Служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей.

У червні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила:

- зобов`язати ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі повідомляти її про місце перебування дітей при кожній його зміні;

- зобов`язати ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітнього ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4 матері: на два місяці через кожні два місяці, тобто два місяці діти проживають з матір`ю, два місяці з батьком.

- зобов`язати ОСОБА_2 , коли діти знаходяться з ним, не чинити перешкод у спілкуванні з ними та надавати спілкуватися по відеозв`язку (телеграм або вайбер).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 2 жовтня 2023 року заяву задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі повідомляти ОСОБА_1 про місце перебування дітей при кожній його зміні.

Зобов`язано ОСОБА_2 , коли діти знаходяться з ним, не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з ними та надавати спілкуватися по відеозв`язку (телеграм або вайбер).

У іншій частині заяви відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року, повний текст якої складено 7 грудня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області

від 2 жовтня 2023 року - без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Ірпінського міського суду Київської області

від 2 жовтня 2023 року та постановою Київського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року, ОСОБА_2 4 січня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 2 жовтня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду

від 6 грудня 2023 року у заявник визначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Вказує, що позивачем не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а судом не надано належної оцінки вказаним обставинам.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції провів судове засідання без присутності заявника та його представника. На думку заявника, вказане призвело до порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу і частково задовольняючи заяву, Ірпінський міський суд Київської області вважав, що наявні правові підстави для застосування заходів забезпечення позову.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового забезпечення позову суд апеляційної інстанції погодився і не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд вказав, що відсутність стабільних контактів матері з дітьми дійсно створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дітей з нею, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Водночас жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування з малолітніми дітьми, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дітьми, яке перешкоджало б нормальному розвитку дітей, судом не встановлено.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, Служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпрі ради, в якому просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

У червні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила:

- зобов`язати ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі повідомляти її про місце перебування дітей при кожній його зміні;

- зобов`язати ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітнього ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4 матері: на два місяці через кожні два місяці, тобто два місяці діти проживають з матір`ю, два місяці з батьком.

- зобов`язати ОСОБА_2 , коли діти знаходяться з ним, не чинити перешкод у спілкуванні з ними та надавати спілкуватися по відеозв`язку (телеграм або вайбер).

В обґрунтування заяви вказала, що у зв`язку з тривалим розглядом справи про визначення місця проживання необхідно застосувати заходи забезпечення позову. Зазначила про загрозу порушення ї прав як матері, що полягають у перешкоджанні батька у спілкуванні з дітьми та переховування їх від неї.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Встановивши, що існують підстави для забезпечення позову, суди першої та апеляційної інстанції зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 та вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 про місце перебування дітей при кожній його зміні; не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми та надавати спілкуватися по відеозв`язку (телеграм або вайбер) до закінчення розгляду справи № 243/2730/22 про визначення місця проживання дітей.

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення позову.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року

у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив і у постанові від 4 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17).

Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) зазначено, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Європейський суд з прав людини наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 4 вересня 2018 року Європейський суд з прав людини вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22 (провадження № 61-6283св23).

Твердження заявника про ненаведення судами обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Вид забезпечення позову, який застосований судом першої інстанції, є співмірним заявленим позовним вимогам.

З урахуванням предмета позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції провів судове засідання без присутності заявника та його представника як підстава для скасування судового рішення, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в судове засідання учасники справи не з`явилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зокрема, ОСОБА_2 надіслав заяву про перенесення судового засідання, пославшись на те, що він хворіє, на підтвердження чого надав довідку.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Гончаров В. М. також подав заяву про перенесення судового засідання, пославшись на те, що в цей час він перебуватиме у Солом`янському районному суді міста Києва в якості захисника у кримінальному провадженні.

Тому апеляційний суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності учасників справи, оскільки всі були належним чином повідомлені про час та місце її розгляду.

Крім того, апеляційний суд зауважив про відсутність доказів щодо участі представника ОСОБА_2 - адвоката Гончарова В. І. в якості захисника у кримінальній справі.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частини третя - четверта статті 223 ЦПК України).

Тлумачення змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що апеляційний суд не позбавлений можливості вирішити апеляційну скаргу (провести розгляд справи) без присутності заявника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області

від 2 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 2 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 2 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 6 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, Служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська