Справа № 522/6932/23
Провадження № 2/522/1690/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

08 жовтня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про захист прав споживача.

В обґрунтування позову позивач вказує, що 19.08.202 року між ним (замовником) та ФОП ОСОБА_2 (виконавцем) було укладено договір на виготовлення меблів, в квартирі АДРЕСА_1 , за яким останній прийняв на себе зобов`язання виготовити та надати замовнику меблі, визначені у розділі «Предмет договору».

На виконання даного договору 19.08.2020 року позивач сплатив відповідачу 1500 доларів США, що еквівалентно 40844 гривням, згідно курсу долара, встановленому НБУ на 19.08.2020 року, проте меблі від виконавця не отримав.

Крім того, 18.09.2020 року між позивачем (замовником) та ФОП відповідачем (виконавцем) було укладено ще один договір на виготовлення меблів, за яким останній прийняв на себе зобов`язання виготовити та надати замовнику меблі, визначені у розділі «Предмет договору» договору від 18.09.2020 року.

На виконання договору 18.09.2020 року позивач сплатив відповідачу 1500 доларів США, що еквівалентно 42169 гривням згідно курсу долара, встановленому НБУ на 18.09.2020 року на час укладання договору, проте меблі від відповідача не отримав.

Позивач багато разів звертався до відповідача у зв`язку з невиконанням ним зазначених договорів. Крім численних усних претензій ним направлялись відповідачу дві письмові вимоги про виконання обов`язків, проте жодної відповіді на них отримано не було.

28.12.2022 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про відмову від договорів та вимогою повернення коштів, отриманих за договорами та відшкодування збитків з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Відповіді отримано не було, тому позивач був змушений звернутися до суду за захистом порушеного права. Позивач просить суд розірвати договори на виготовлення меблів від 19.08.2020 року та від 18.09.2020 року, стягнути з відповідача на його користь відшкодування збитків по зазначеним договорам з урахуванням індексу інфляції, а також моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.

Ухвалою суду від 21 квітня 2023 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.10.2023 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області на підставі того, що відповідач по справі зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Ошаріна Даніїла Сергійовича від 03 жовтня 2023 року про передачу цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про захист прав споживача за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області з підстав того, що заявлений позов відноситься до категорії позовів, для яких цивільним процесуальним законодавством встановлені правила підсудності в тому числі за вибором позивача.

Також, 03.10.2023 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позову без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір.

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Ошаріна Даніїла Сергійовича від 03 жовтня 2023 року про залишення без руху цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про захист прав споживача з підстав того, що згідно ч. 3 ст. 22 споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У судове засідання призначене на 08.10.2024 року сторони не з`явились. 07.10.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача. 08.10.2024 року до канцелярії суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за його відсутності.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 19 серпня 2020 року ФОП ОСОБА_2 (виконавець) і ОСОБА_1 (замовник) уклали договір на виготовлення меблів, за умовами якого ФОП ОСОБА_2 (виконавець) зобов`язується надати Замовнику послуги з виготовлення та установки кухні. Сторони визначили суму договору в розмірі 2600 доларів США, з яких передплата становить 1500 доларів США.

18 вересня 2020 року ФОП ОСОБА_2 (виконавець) і ОСОБА_1 (замовник) уклали договір на виготовлення меблів. Сторони визначили суму договору в розмірі 2350 доларів США, з яких передплата становить 1500 доларів США.

В своєму клопотанні про передачу справи за підсудністю представником відповідача зазначено, що дійсно, між позивачем та відповідачем були укладені наступні договори: Договір на виготовлення меблів від 19.08.2020 року та Договір на виготовлення меблів від 18.09.200 року, тож стороною відповідача факт укладення вищевказаних договорів не заперечується.

12.01.2022 року ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_2 направлено вимогу про виконання обов`язків відповідно до ст. 530 ЦПК України щодо сплати ним (як замовником) 42000,00 грн. на виконання договору від 19.08.2020 року та невиконання зобов`язань виконавцем по даному договору, а також сплати 42000,00 грн. на виконання договору від 18.09.2020 року та невиконання зобов`язань виконавцем по даному договору.

14.10.2022 року ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_2 направлено повторну вимогу про виконання обов`язків відповідно до ст. 530 ЦПК України щодо сплати ним (як замовником) 42000,00 грн. на виконання договору від 19.08.2020 року та невиконання зобов`язань виконавцем по даному договору.

28.12.2022 року ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_2 направлено повідомлення про відмову від договорів та вимогу повернення коштів, отриманих за договорами, а також відшкодування збитків.

Предметом вищевказаних Договорів підряду є виконання робіт по заданим Замовником розмірам і на основі його вимог і побажань

Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідачем не виконана робота передбачена договором підряду, що свідчить про неналежне виконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань.

Докази повернення відповідачем позивачу коштів у вищевказаному розмірі чи виконання вимог договору підряду у матеріалах справи відсутні.

За статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 3, 6, 11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Частиною 1 ст. 837 ЦК України установлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Так, із матеріалів справи вбачається, що будь-які роботи відповідачем розпочаті не були, що свідчить про порушення останнім умов Договору підряду.

Унаслідок розірвання договору позивач набув право на отримання від відповідача сплачених в коштів у розмірі 3000 доларів США.

Згідно із положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення грошових коштів у розмірі 3000 доларів США.

Положеннями статті 615 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Згідно з частиною першою та третьою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Подібні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 904/7804/16.

На час вирішення спору договір між сторонами в добровільному порядку не розірваний, завдаток відповідачем не повернутий, підстави для застосування судом ст. 849 ЦК України відсутні.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання, ст. 610 ЦК України) .

В порядку статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотне порушення є оціночним, випливає, зокрема, з характеру договору, його наслідків, значення для сторін, тощо.

Враховуючи викладене, характер та умови спірного договору, суд вважає встановленими підстави, визначених ч. 2 ст. 651 ЦК України для розірвання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині розірвання договорів та стягнення збитків за договорами підряду.

Щодо відрахування збитків з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання, у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основними зобов`язаннями внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу (п. 62, 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, провадження №12-42гс20).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19), № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження №12-105гс19) та від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем на вимогу позивача повернуто грошові кошти, які було сплачено позивачем, в зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, суд враховує, що Конституція України та цивільне законодавство закріплюють обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, стаття 18 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Позивач здійснив розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за Договором від 18.09.2020 року, що становить разом з сумою основної заборгованості за договором 63948,51 грн, а також розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за Договором від 19.08.2020 року, що становить разом з сумою основної заборгованості за договором 64356,16 грн. Суд, погоджується із наданим розрахунком заборгованості.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача в даній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України №6-28008св10 від 13.07.2011).

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Між тим, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу є безсумнівним, його наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей його емоційно-розумового сприйняття внаслідок злочинних дій відповідача та перенесених ним у зв`язку з цим страждань.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи наведене, розмір відшкодування суд визначає виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги глибину моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку він отримав у зв`язку із заволодінням грошима, ступінь та тривалість моральних страждань і переживань позивача, суд визначає моральну шкоду у розмірі 3000 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 6, 11, 525, 611, 615, 627 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , за участю третьої особи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про захист прав споживача задовольнити частково.

Розірвати договір на виготовлення меблів від 19 серпня 2020 року та договір на виготовлення меблів від 18 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області 23 вересня 2011 року; місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 ) у якості відшкодування збитків за договором від 18 вересня 2020 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних майнову шкоду у розмірі 63 948 (шістдесят три тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області 23 вересня 2011 року; місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 ) у якості відшкодування збитків за договором від 19 серпня 2020 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних майнову шкоду у розмірі 64 356 (шістдесят чотири тисячі триста п`ятдесят шість) гривень 00 копійок.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області 23 вересня 2011 року; місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 ) моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання його копії до Одеського апеляційного суду.

Суддя Ю. Б. Свячена

08.10.24