Справа № 703/2297/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Биченка І.Я.

за участю секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя,

установив:

ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя з підстав відмови відповідача від її добровільного утримання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 01 червня 2006 року ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

З 2014 року позивач почала хворіти та проходити лікування у медичних установах.

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 було встановлено 2 групу інвалідності по загальному захворюванню до 01 березня 2023 року. Згідно висновку про умови та характер праці їй рекомендовано працепристосування.

З 2022 року ОСОБА_1 продовжила проходити обстеження та лікування у медичних закладах та 13 березня 2024 року її переведено на 3 групу інвалідності по причині загальне захворювання до 01 квітня 2026 року.

Згідно висновку про умови та характер праці ОСОБА_1 протипоказані значні фізичні та психоемоційні навантаження, вплив несприятливих метеоумов.

Позивач стверджує, що відповідач, наразі, подав позов до суду про розірвання шлюбу та відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на її утримання та утримання сім`ї.

Оскільки відповідач є працездатною особою, на даний час проходить службу в лавах Збройних Сил України, може надавати матеріальну допомогу на утримання сім`ї, зокрема на її, позивача, утримання, однак такої не надає, а позивач у зв`язку з постійним хворобами та у зв`язку з непрацездатністю не має можливості самостійно заробляти кошти, звернулася до суду з позовом в якому просить стягувати з ОСОБА_2 аліменти на її, позивача, утримання у розмірі 1/8 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного прожиткового мінімуму доходів громадян щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду.

Ухвалою суду від 24 травня 2024 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні 25 липня 2024 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Зокрема позивач зазначила, що наразі вона не працює, однак має неофіційний заробіток. Також вказала, що відповідач жодної матеріальної допомоги не надає, аліменти на утримання дитини не сплачує.

Крім того позивач в судовому засіданні підтвердила, що отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2980 грн., про що зазначено і в поданій позовній заяві та наданих доказах.

Представник відповідача в судовому засіданні 25 липня 2024 року та поданому суду відзиві проти задоволення позову заперечувала та вказала, що відповідач достатньо та в повній мірі забезпечував всі потреби позивачки, надавав фінансову допомогу. Починаючи з 07 травня 2024 року з відповідача, за рішенням суду, стягуються аліменти на утримання їх спільної з позивачем дочки. Наразі шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Також вказала, що перехід позивача з 2 на 3 групу інвалідності є наслідком покращення стану її здоров`я, а встановлена позивачу 3 група інвалідності не є непрацездатною. Крім того, позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує визначений законодавством прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Відтак, враховуючи викладене, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися та надали суду заяви про розгляд справи без їх участі з урахуванням позицій, викладених у судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи наданих у судовому засіданні 25 липня 2024 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу права непрацездатного подружжя на утримання, який регулюється нормами сімейного законодавства, а саме положеннями глави 9 СК України.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 10 червня 2014 року уклали шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Смілянському району реєстраційної служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 11. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки обласної МСЕК №1 серії 12ААБ №766321, ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності з 17 лютого 2020 року по 01 березня 2023 року по загальних захворюваннях.

Відповідно до довідки МСЕК серії 12ААГ №430092, ОСОБА_1 встановлено ІІІ група інвалідності з 06 березня 2024 року по 01 квітня 2026 року по загальних захворюваннях. Відповідно до висновків про умови та характер праці позивачу протипоказані значні фізичні та психоемоційні навантаження, вплив несприятливих метеоумов.

З 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 офіційно не працевлаштована, що підтверджується наданою позивачем трудовою книжкою НОМЕР_3 .

Також позивачем, починаючи з 2018 року, надано суду заключення та виписки про проходження нею обстежень стану здоров`я та відповідного лікування.

Під час розгляду справи судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 червня 2024 року. Рішення суду набрало законної сили 11 липня 2024 року.

Відповідно до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц.

Згідно положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності, у разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це.

Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Статтею 7 Закону «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 1 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність становить 2361 грн.

Тобто, на день пред`явлення позову прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2024 році для осіб, які втратили працездатність, становив 2361 грн 00 коп.

ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності 3 групи за загальним захворюванням, розмір її пенсії складає 2980 грн. на місяць.

Вказана обставина підтверджена в судовому засіданні позивачем та наданою нею випискою по банківській картці.

Відтак, розмір пенсії ОСОБА_1 є таким, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом, а відтак ОСОБА_1 , не вважається такою, що у розумінні ч.4 ст.76 СК України потребує матеріальної допомоги.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що вона є інвалідом третьої групи за загальними захворюваннями, через що несе витрати на лікування та на обстеження.

На підтвердження необхідності проходження лікування позивач надала до суду виписки із медичних карток, заключення лікарів, консультативні висновки спеціалістів та проходження медичних обстежень.

Суд приймає до уваги, що потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Водночас, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених витрат на лікування та обстеження, а тому суд позбавлений можливості зробити висновок, що вартість лікування позивача перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує.

Тобто суд не може зробити висновок, що витрати, які позивач мусить нести на лікування та обстеження стану свого здоров`я, призводять до порушення права позивача на достатній життєвий рівень для себе, гарантований ст. 48 Конституції України, що позивач вимушена робити вибір між можливими наслідками через відсутність відповідного лікування та достатнім харчуванням, достойним існуванням.

Суд звертає увагу, що за відсутності доказів вартості щомісячних витрат на лікування, обстеження стану здоров`я суд позбавлений можливості зробити висновок про право позивача на утримання її відповідачем у виді стягнення аліментів. Суд має отримати, дослідити і співставити докази витрат та доходів позивача задля можливості зробити висновок, що сума у твердій частці чи частці від доходу відповідача забезпечить право позивача на гідне існування.

Суд зауважує, що особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою. Питання працевлаштування осіб з інвалідністю закріплені в низці законодавчих актів, зокрема Законі України «Про охорону праці», окремі положення яких спрямовані на створення для таких осіб реальних можливостей продуктивно працювати і передбачають конкретні механізми їхньої реалізації.

Держава сприяє трудовій реабілітації та працевлаштуванню громадян з інвалідністю з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) на вільні та новостворені або пристосовані для них робочі місця, заявлені підприємствами.

Однак, доказів того, що позивач зверталася до Центру зайнятості з питань працевлаштування по інвалідності, суду не надано.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.75-76 СК України, керуючись ст. 5, 7,12, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04 листопада 2024 року.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя І.Я. Биченко