СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11822/23

пр. № 2/759/455/24

14 листопада 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні (земельною ділянкою), житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, житловим приміщенням та просила суд вселити її та ОСОБА_4 у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні житловими приміщеннями шляхом відновлення електропостачання та газопостачання та поновлення її особових рахунків, а також не чинити перешкод у користуванні. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 01 червня 1979 року до 17 травня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . Спільних дітей у шлюбі не було, однак ОСОБА_5 усиновив сина позивача ОСОБА_6 .

Позивач зазначила, що після укладення шлюбу разом з чоловіком та сином постійно проживали у приватному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належав батькам ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 після смерті батька у 1986 році отримав у спадщину частину зазначеного будинку та після смерті матері у 1992 році ще 3/4 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами.

За час подружнього життя цей будинок значно збільшився у своїй площі. До будинку, який до шлюбу мав загальну площу 48 кв. м, спільно з чоловіком вони добудували кухню площею 9,1 кв. м, жилу кімнату, площею 25,3 кв. м; коридор, площею 24 кв. м, збудували новий дах, замінили вікна, провели водопровід, каналізацію, встановили обладнання на газове опалення, замінили електропроводку. Крім того, на території домоволодіння були знесені старі будівлі, здійснено капітальний ремонт погребу, побудовано гараж. Син ОСОБА_4 збудував двоповерхову будівлю, яка вважалася об`єктом незавершеного будівництва, та вбиральню.

Зазначений будинок фактично був розділений на дві окремі частини та мав два виходи. Крім того, ще при житті батьків ОСОБА_5 на частину будинку, в якій вони мешкали сім`єю, були виокремлені особові рахунки на газо- та електропостачання, та оформлені на позивача (особовий рахунок з газопостачання № НОМЕР_1 , особовий рахунок з електропостачання № НОМЕР_2 (КС) 0469).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 розірвано, а вже 02 серпня 2013 року ОСОБА_5 уклав інший шлюб з ОСОБА_7 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_7 ).

ОСОБА_7 вселилася в спірний будинок. Після чого, в тій частині будинку, яку умовно ОСОБА_5 залишив за позивачем та за сином, з метою виселення ОСОБА_10 , ОСОБА_7 створила нестерпні умови для проживання: спочатку відключено водопостачання, перекрито опалення, а згодом відключено і газ.

У січні 2015 року з метою позбавлення ОСОБА_10 права користування жилим приміщенням, ОСОБА_5 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування будинком з надвірними спорудами та будівлями, усунення перешкод щодо користування та розпорядження будинком, шляхом зняття її з реєстрації.

Однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року у справі № 759/478/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

При цьому, відмовляючи в задоволені позову суд виходив із того, що у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житловим приміщенням в силу закону (сервітут).

Але, не зважаючи на це та на наявність спору між позивачем та ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, який перебував на розгляді Святошинського районного суду міста Києва з 2013 року, колишній чоловік позивача та його дружина ОСОБА_7 намагалися будь-яким чином позбавити ОСОБА_10 та її сина права користування житлом.

Позивач зазначила, що 27 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого колишній чоловік ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований.

У зв`язку з цим, у лютому 2017 року ОСОБА_7 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_10 та її сина про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.

Однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року (справа № 759/2688/17), залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Крім того, за заявою позивача 15 лютого 2017 року інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведено обстеження частини приватного житлового будинку АДРЕСА_1 в результаті якого встановлено, що в частині будинку де мешкає позивач та її син, комунальні зручності відсутні: відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода; із-за встановленого паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання, про що складено акт від 15 лютого 2017 року, затверджений заступником директора Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Козаком М.Ф.

У зв`язку з цим, позивач змушена була ночувати та в холодну пору року перебувати в притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї, що підтверджується довідкою Київського міського центру роботи з жінками від 27 червня 2019 року № 051/36-зв.

Позивач зазначила, що у грудні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 повністю обмежили її та її сина в доступі до житлового будинку та на територію домоволодіння. З тих пір потрапити до будинку де знаходяться її та її сина речі, а також належне їм майно ані вона, ані її син не можуть.

У зв`язку з цим, позивач змушена була неодноразово звертатись до правоохоронних органів з проханням захистити її порушені права та забезпечити доступ до будинку та майна.

Зазначила, що 13 червня 2021 року вона повторно звернулась до Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві з заявою та просила вжити заходів для забезпечення її прав на проживання та відкрити кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння її особистим майном і речами громадянкою ОСОБА_7 . Цю заява зареєстровано до єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13 червня 2021 року за № 38398.

Однак Святошинське управління поліції ГУ НП в м. Києві підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не знайшло та рекомендувало для вирішення цього питання звернутись до суду.

Постановою Верховного суду від 11 листопада 2020 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У грудні 2021 року під час розгляду справи у Святошинському районному суді м. Києва їй стало відомо про те, що ОСОБА_5 помер. Пізніше з`ясувалося, що житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_7 .

Згідно з довідкою про зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Святошинської РДА позивач з 30 червня 1979 року і до сьогодні зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що потрапити до будинку та на територію домоволодіння вона не має можливості, у зв`язку з чим змушена шукати прихистку у притулку, у церквах, у знайомих, так як власного житла не має.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2023 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а. с. 47-48 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання на 30 жовтня 2023 року (а. с. 87 т. 1).

У вересні 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про те, що вона не є власником земельної ділянки, про яку зазначено позивачем у позовній заяві та будинку АДРЕСА_1 (а. с. 94 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 121,6, житлова площа 51 кв. м, літ. А, адреса: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки кадастровий номер :75:128:0014, площа 0,0281, адреса: АДРЕСА_1 .

Підготовче судове засідання відкладено на 19 лютого 2024 року (а. с. 106-107 т. 1).

У грудні 2023 року та січні 2024 року до суду на виконання ухвали надійшов супровідний лист з додатками Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 грудня 2023 року № 074/07/1-3486 (а. с. 114-128, 129-137 т. 1).

У січні 2024 року до суду на виконання ухвали надійшов супровідний лист з додатками Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02 січня 2024 року № 074/07/2-15 (а. с. 139-190 т. 1).

У січні 2024 року надійшли пояснення ОСОБА_3 , у яких відповідач повідомила про те, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер :75:128:0014 та житлового будинку № 5/1, який розташований на цій земельній ділянці. Земельна ділянка № 1 та житловий будинок АДРЕСА_2 . Позивач просить вселити її у будинок № 5 та надати їй в користування земельну ділянку, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зазначила, що будинок АДРЕСА_2 , тобто за однією поштовою адресою знаходяться два різні домоволодіння, одне з яких (№ 5/1) належить ОСОБА_3 та не є предметом спору (а. с. 192, т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено частково.

Витребувано з Київського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірену копію актового запису про смерть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині клопотання залишено без задоволення. Підготовче судове засідання відкладено на 17 квітня 2024 року (а. с. 206-207 т. 1).

У березні 2024 року до суду від Київського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов супровідний лист від 04 березня 2024 року № 663/33.12-58 з копією актового запису про смерть ОСОБА_1 (а. с. 216-217 т. 1).

Листом від 25 березня 2024 року № 1663/01-16 Дванадцята Київська державна нотаріальна контора повідомила, що згідно з паперовими носіями нотаріальної контори спадкова справа до майна померлої ОСОБА_1 ними не заводилася (а. с. 223 т. 1).

Київського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 04 березня 2024 року надіслав копію актового запису про смерть ОСОБА_1 (а. с. 228, 229 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо нерухомого майна: земельної ділянки площею 0.0469 га, кадастровий номер :75:128:0004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, адреса: АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 73 кв. м, житловою площею 51.6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, адреса: АДРЕСА_1 ;

Витребувано з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації Витяг з реєстру територіальної громади м. Києва стосовно зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині клопотання відмовлено. Підготовче судове засідання відкладено на 25 червня 2024 року (а. с. 245-246 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Витребувано з Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори інформацію зі Спадкового реєстру щодо наявності/відсутності спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 247-248 т. 1).

У листі від 10 червня 2024 року № 3091/01-16 Дванадцята Київська державна нотаріальна контора повідомила, що згідно з паперовими носіями нотаріальної контори спадкова справа до майна померлої ОСОБА_1 ними не заводилася (а. с. 1, т. 2).

Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у листі від 04 червня 2024 року № 074/07/1-1851 повідомив, що з метою отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у паперовій формі необхідно звернутися до центру надання адміністративних послуг або помічника нотаріуса (а. с. 2-3 т. 2).

Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація надала витяг із реєстру територіальної громади м. Києва стосовно зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким станом на 30 травня 2024 року за цією адресою зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У червні 2024 року ОСОБА_1 подала клопотання про заміну неналежного відповідача ОСОБА_3 на належних: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та подала позовну заяву з додатками для відповідачів (а. с. 12-22 т. 2).

З урахуванням уточнень позивач просила вселити її та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні житловими приміщеннями, поновити електро- та газопостачання з поновленням її особових рахунків та не чинити перешкод у користуванні, стягнути судові витрати (а.с.13-17).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про заміну відповідачів належними задоволено частково.

Замінено відповідача у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, житловим приміщенням, а саме: ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Вирішено надіслати ОСОБА_2 копію ухвали, копію позовної заяви та доданих документів. В іншій частині клопотання залишено без задоволення (а. с. 26-27 т. 2).

У липні 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому ОСОБА_2 просить відмовити у позові, мотивуючи це тим, що вона не знайома з позивачем і не розуміє на якій підставі позивач та її син повинні проживати разом з відповідачем та її родиною в будинку, який відповідач отримала у власність у встановленому законом порядку.

Будинок це спадщина ОСОБА_5 , отримана ним у особисту приватну власність від його померлих батьків на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, а тому будинок не є спільною сумісною власністю подружжя (що підтверджується рішеннями суду, доданими до матеріалів справи позивачем), а ОСОБА_5 як єдиний спадкоємець за законом, а не його колишня дружина, розпорядився своїм майном на свій власний розсуд.

Чоловік відповідача ОСОБА_7 (шлюб зареєстрований 26 липня 2014 року) прийняв спадщину разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 після смерті їх матері ОСОБА_1 , яка була власником цього нерухомого майна, а саме будинку і всієї земельної ділянки. На даний момент вони всі проживають на одній земельній ділянці на провулку АДРЕСА_1 , кожен своєю сім`єю. Відповідач та її сім`я почали проживати в будинку після прийняття спадщини на законній підставі. Згодом відповідач з чоловіком прийняли рішення укласти договір дарування будинку та земельної ділянки. Позивач була зареєстрована у будинку, однак була знята з реєстрації новим власником на законних підставах. Права власності на будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 позивач ніколи не мала. Документи на підтвердження її володіння майном відсутні. У відповідача немає підстав для усунення перешкод позивачу та її сину у користуванні житловим приміщенням, та поновлення електро- та газопостачання з поновленням особових рахунків. На земельній ділянці відсутня споруда/споруди про яку/які каже позивач, і відповідачу про це нічого невідомо. На ці будівлі, про які пише позивач, також відсутні будь-які документи, тому підстав і прав на вселення в позивача та її сина не має.

Також відповідач подала клопотання про розгляд справи у її відсутності (а. с. 33-39 т. 2).

У липні 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому вона заперечила проти доводів відповідача щодо близьких стосунків між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Зазначила, що ОСОБА_7 намагалася позбавити позивача та її сина майна та виселити їх з будинку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_10 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення залишено без задоволення.

Позивач пояснила, що ОСОБА_7 вирішила самостійно виселити позивача та її сина шляхом зруйнування частини будинку, в якій проживали позивач та її син, а також зруйнувала двоповерхову прибудову, яку будував ОСОБА_4 за власні кошти. У ОСОБА_4 троє дітей і дружина, тому їм також потрібен будинок для проживання.

Позивач зазначила, що ОСОБА_7 вигнала її з будинку, в якому залишилося все майно позивача, речі особистого користування, а також речі сім`ї ОСОБА_4 . ОСОБА_7 розпорядилася їх майном на власний розсуд, вчинивши ряд протиправних дій. Поліція Святошинського УП ГУНП визнала це дрібним хуліганством і слідство не проводила.

Позивач зазначила, що ОСОБА_7 відомо про кімнату площею 25 кв. м, яка була побудована в 2009-2010 роках спільними коштами сім`ї позивача, а також про наявність інших добудов та прибудов. ОСОБА_7 стала проживати у будинку позивача вже після того, як ОСОБА_5 подав заяву на розлучення, однак ще до розірвання шлюбу з позивачем. ОСОБА_4 допомагав ОСОБА_7 та ОСОБА_5 переносити речі позивача в ту частину будинку, в якій проживав син позивача із сім`єю.

Позивач вважає, що дії ОСОБА_5 та ОСОБА_7 слід кваліфікувати за статтею 190 КК України.

Земельну ділянку ОСОБА_7 розділила на дві частини, одну з яких подарувала ОСОБА_3 , а іншу частину прийняв у спадщину ОСОБА_7 . Саме в такий спосіб вони позбавили позивача спільно нажитого майна в шлюбі з ОСОБА_5 за тридцять чотири роки. ОСОБА_3 стала власницею майна і частки позивача у майні.

ОСОБА_7 не збудував будинок, а скористався обставинами, що склалися, і подарував дружині майно позивача.

Позивач вважає, що її права та права її сина порушені, оскільки згідно з судовими рішеннями, позивача та її сина не мали права виселяти з будинку, а тому позивач просить вселити її в цей будинок на підставі сервітуту, встановленого в силу закону. У разі переходу права власності на майно до інших осіб сервітут зберігає чинність щодо якого він встановлений (а. с. 47-49 т. 2).

У липні 2024 року до суду надійшло клопотання позивача про залучення ОСОБА_7 як співвідповідача (а. с. 52 т. 2), залишене протокольною ухвалою суду без задоволення (а.с.53 зворот т.2).

У вересні 2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, які повернуті судом у зв`язку з ненаданням доказів направлення позивачу (а. с. 55-63, 67-68 т. 2).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року закрите підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні (земельною ділянкою), житловим приміщенням.

Призначено справу до судового розгляду по суті на 14 листопада 2024 року (а. с. 69-70, т.2).

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі (а. с. 39 т. 2).

Заслухавши позивача, свідків, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 червня 1979 року до 17 травня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 .

Житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв. м, а також земельна ділянка площею 0,0281, кадастровий номер :75:128:0014, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 32-35 т. 1).

13 червня 2021 року ОСОБА_10 звернулась до Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві з заявою та просила вжити заходів для забезпечення її права на проживання та відкрити кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння її особистим майном і речами громадянкою ОСОБА_7 .

Заява зареєстрована до єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13 червня 2021 року за № 38398 (а. с. 36-37 т. 1).

За заявою позивача 15 лютого 2017 року інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведено обстеження частини приватного житлового будинку АДРЕСА_1 в результаті якого встановлено, що в частині будинку де мешкає позивач та її син, комунальні зручності відсутні: відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода; із-за встановленого паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання, про що складено акт від 15 лютого 2017 року, затверджений заступником директора Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Козаком М.Ф. (а. с. 39 т. 1).

Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у листі від 02 січня 2018 року № 062/14-20 повідомило, що під час проведення 19 серпня 2015 року технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка виконувалась на підставі замовлення № 1611 ОСОБА_1 замовник надав можливість провести переобмір лише чотирьох приміщень квартири № 2, в квартиру № 1 доступ не забезпечено.

Крім того, виявлено незавершене будівництво прибудови до житлового будинку (обмір приміщень здійснюється від оздоблених поверхонь стін та перегородок). Зважаючи на те, що не була надана можливість провести обстеження (обмір) всіх приміщень житлового будинку, виконати замовлення № 1611 і виготовити технічний паспорт за даними технічної інвентаризації від 19 серпня 2015 року неможливо.

Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої 24 травня 2001 року наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 127 і зареєстрованої 10 липня 2001 року в Міністерстві юстиції України за № 582/5773 (зі змінами та доповненнями) не передбачено проведення технічної інвентаризації і виготовлення технічного паспорта на частину (групу приміщень) будинку (а. с. 40 т. 1).

У довідці від 27 червня 2019 року № 051/36-зв Київського міського центру роботи з жінками Департаменту соціальної політики, виданій ОСОБА_1 зазначено про те, що вона дійсно перебуває у Притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї Київського міського Центру роботи з жінками з 16 лютого 2017 року до сьогодні (а. с. 41 т. 1).

Згідно з довідкою про зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Святошинської РДА позивач з 30 червня 1979 року і до сьогодні зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 42 т. 1).

У рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у справі № 759/478/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації, встановлено, що ОСОБА_5 є власником жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями та спорудами: сарай, погреб, вбиральня, сарай, гараж, спорудження. Вказаний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1994 року, виданого 12 КДНК, зареєстровано в реєстрі за № 7с2482 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 1987 року, виданого 1 КДНК, зареєстровано в реєстрі за № 7и2315. Право власності зареєстровано в БТІ м. Києва за № 18583 від 12 грудня 1994 та за № 12683 від 01 квітня 1987 року.

Також у справі № 759/478/15-ц встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зареєстрований ВРАЦС Качинської сільської ради м. Севастополя, актовий запис № 37, розірвано. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві від 22 січня 2015 року, ОСОБА_1 з 20 лютого 1999 року зареєстрована в АДРЕСА_1 . У судовому засіданні сторони визнали, що відповідач зареєстрована і проживає за вказаною адресою з 1979 року (а. с. 7-11 т. 1).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, у справі № 759/2688/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, встановлено, що cпільних дітей у шлюбі не було, разом з тим, ОСОБА_5 усиновив сина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Також у справі № 759/2688/17 встановлено, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірному будинку з 1979 року, вселилися за життя та згоди власників будинку: ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , як дружина їх сина та її дитина. Зазначений будинок має два виходи, фактично розділений на дві окремі частини. Після смерті власників спірного будинку, згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 19 лютого 1987 року та від 06 грудня 1994 року, право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_5 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. З цього часу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 існує не вирішений по суті судовий спір щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на частину будинку у порядку поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_1 , у якому вона зазначає про значне збільшення вартості домоволодіння АДРЕСА_1 за час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_5 , проведення капітального ремонту старих будівель, добудову будинку, реконструкцію та будівництво допоміжних приміщень.

Також у справі № 759/2688/17 встановлено, що 02 серпня 2013 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_7 (після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_7 ), зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. 27 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 . (а. с. 12-24, 64-65 т. 1).

Згідно з довідкою форми № 3 від 03 січня 2017 року, виданою ОСОБА_1 , у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , прописані та проживають: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_4 (син чоловіка) (а.с. 66 т. 1).

15 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_22 укладено договір оренди житлового приміщення (частини приватного будинку) за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 59-70 т. 1).

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Святошинського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України та просила внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та визнати її потерпілою (а. с. 72-73 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано начальника Святошинського УП ГУ НП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 від 29 грудня 2017 року про вчинене кримінальне правопорушення (а. с. 74-75 т. 1).

Листом від 24 вересня 2021 року № 38-273-21 Святошинська окружна прокуратура повідомила ОСОБА_1 про те, що у провадженні відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у м. Києві перебували матеріали кримінального провадження № 0001060 за фактом підроблення документів, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, по якому 30 грудня 2020 року інспектором відділу дізнання прийняте рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, у провадженні відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у Києві перебували матеріали кримінального провадження № 0010185 за фактом крадіжки майна у ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, по якому 19 грудня 2020 року інспектором відділу дізнання прийняте рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, у провадженні слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у Києві перебували матеріали кримінального провадження 0009206 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України, у якому 30 березня 2020 року слідчим прийняте рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Проведеною перевіркою законності прийнятих рішень у кримінальних провадженнях № № 0001060, 0009206, 0010185 встановлено, що постанови про закриття винесені передчасно, незаконно та необґрунтовано, у зв`язку з чим прийнято рішення про скасування постанов про закриття зазначених вище кримінальних проваджень, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, за кожним із зазначених кримінальних проваджень надані письмові вказівки щодо необхідності проведення у повному обсязі слідчих (розшукових) дій з метою активізації та розкриття кримінальних правопорушень. Досудове розслідування триває. По результатам виконання вказівок, після проведення повного та всебічного дослідження усіх обставин кримінального правопорушення, буде вирішуватися питання щодо прийняття законного рішення по кримінальному провадженню згідно з вимогами КПК України (а. с. 83 т. 1).

Листом від 28 січня 2022 року № 38-273-21 Святошинська окружна прокуратура повідомила ОСОБА_1 про те, що її скаргу на дії та бездіяльність дізнавача відділу дізнання Святошинського УП ГУНП в м. Києві, Лещенко А.О від 25 січня 2022 року, розглянуто.

В ході перевірки матеріалів кримінального провадження № 0010185 від 19 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 185 КК України, встановлено, що постанова про закриття вказаного кримінального провадження передчасна, необґрунтована та не відповідає вимогам КПК України, дізнавачем не в повній мірі проведено дізнання, а тому 27 січня 2022 року прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0010185 від 19 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 185 КК України, та в порядку ст. 36 КПК України надано письмові вказівки щодо проведення слідчих дій спрямованих на встановлення винних осіб. Досудове розслідування триває, за результатами якого буде додатково повідомлено (а.с. 84 т. 1).

Згідно з даними реєстраційної справи № 000 за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2 , загальна площа 121,6 кв. м та земельної ділянки площею 0,0281, кадастровий номер :75:128:0014, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 140-155 т. 1).

Згідно з даними реєстраційної справи № 000 за адресою: АДРЕСА_1 , власником земельної ділянки 5, кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750 станом на 27 грудня 2016 року є ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 грудня 2016 року.

У заяві від 26 березня 2019 року ОСОБА_1 просила розділити земельну ділянку кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750 на дві окремі земельні ділянки.

У результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750, утворилося дві земельні ділянки: кадастровий номер :75:128:0014, площею 0,0281 та кадастровий номер кадастровий номер :75:128:0004, площею 0,0469.

Згідно з договором дарування від 27 червня 2019 року, ОСОБА_1 подарувала земельну ділянку кадастровий номер :75:128:0014, площею 0,0281 ОСОБА_3 (а.с. 156-190 т. 1).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про смерть № 26141 (а. с. 217 т. 1).

Листом від 04 червня 2024 року № 074/07/1-1851 Департамент з питань реєстрації повідомив, що з метою отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно необхідно звернутися до центру надання адміністративних послуг (а.с. 2-3 т. 2).

Станом на 30 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 (а. с. 5-6).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 05 червня 2024 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв. м належить ОСОБА_3 , а житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73 кв. м належить ОСОБА_2 (а. с. 22 т. 2).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_25 пояснив, що знає позивачку і йому відомо, що вона проживала з чоловіком та сином за адресою: пров. Мовчунівський. Зазначив, що чоловік позивачки одружився з іншою жінкою в 2010-2012 роках. Вони не пускали позивача проживати у будинку, але деякий час позивач проживала разом з ними. Зараз у будинку проживають родичі нової дружини.

Свідок ОСОБА_26 , допитана у судовому засіданні, також пояснила, що знає позивачку з часу коли вона одружилася з ОСОБА_5 . Свідок є племінницею позивачки. Зазначила, що їй відомо, що у 2007 року позивач разом з чоловіком почали будувати будинок. Згодом ОСОБА_28 проживала в кімнаті, яку їй виділили ОСОБА_5 та його нова дружина ОСОБА_29 . Пізніше, частина будинку у якій проживала позивач була зруйнована. Свідку не відомо за ким зареєстроване право власності на будинок. Свідок також пояснила, що позивач довіряла чоловіку, а тому мабуть право власності на майно було зареєстроване за чоловіком ОСОБА_5 . Десь у 1992 році померла мати чоловіка позивача та в 2007 році вони добудували будинок. Зі слів позивача свідку відомо, що в будинку проживають рідні нової дружини колишнього чоловіка позивачки. Син позивачки доступу до будинку не має.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Суд встановив, що ОСОБА_5 був власником жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями та спорудами: сарай, погреб, вбиральня, сарай, гараж, спорудження на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1994 року.

Позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали у спірному будинку з 1979 року, вселилися за життя та згоди власників будинку: ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , як дружина їх сина та її дитина.

Тобто, позивач та її син вселилися до будинку та користуватися ним як члени сім`ї власника житлового приміщення, яким власники житлового приміщення надали згоду на їх вселення, як членам сім`ї.

Ці обставини також встановлені у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/2688/17-ц.

Також цим рішенням у справі № 759/2688/17-ц встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має два виходи, фактично розділений на дві окремі частини. Після смерті власників спірного будинку, згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом від 19 лютого 1987 року та від 06 грудня 1994 року, право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_5 .

Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Суд встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 неодноразово намагалися виселити позивачку та зняти з реєстрації.

Так, зокрема рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у справі № 759/478/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації, у позові відмовлено.

Рішення у справі 759/478/15-ц мотивоване тим, що у судовому засіданні сторони визнали, що ОСОБА_10 зареєстрована і проживає у будинку з 1979 року та вселилася до спірного будинку, як член сім`ї власника будинку. У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. ОСОБА_10 фактично користується будинком на підставі сервітуту, встановленому в силу закону, і в установленому порядку сервітут не припинений.

Також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, у справі № 759/2688/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення у справі № 759/2688/17 мотивоване тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у спірному будинку з 1979 року, вселилися за життя та згоди власників будинку ОСОБА_20 та ОСОБА_21 як дружини їх сина та її дитини. Зазначений будинок має два виходи, фактично розподілений на дві окремі частини. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 існує невирішений по суті спір щодо визнання за ОСОБА_1 право власності на частину будинку у порядку поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_1 , у якому вона зазначає про значне збільшення вартості домоволодіння АДРЕСА_1 за час шлюбу з ОСОБА_5 , проведення капітального ремонту старих будівель, добудову будинку, реконструкцію та будівництво допоміжних приміщень.

Також у рішенні суду у справі № 759/2688/17 встановлено, що у січні 2017 року ОСОБА_7 зверталася з письмовою вимогою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення, яка ними не була виконана. Сторони проживають у відокремлених частинах будинку. При цьому попередній власник будинку третя особа ОСОБА_5 , членами сім`ї якого були ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , продовжує проживати у домоволодінні та користуватися ним й після укладення між ним та ОСОБА_1 договору дарування земельної ділянки та житлового будинку 27 грудня 2016 року.

Отже, попередній власник будинку, третя особа - ОСОБА_5 , не втратив права проживання у ньому, а перехід права власності на житловий будинок до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами родини попереднього власника, яке в них існувало. Таким чином, власник будинку повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Відповідачі, які проживають у будинку з 1979 року за згодою власників та зареєстровані у ньому з часу вселення, зазначали, що іншого житла вони не мають й під час розгляду справи у суді першої інстанції таки їх твердження не були спростовані. Позивачем ОСОБА_7 не було надано суду достатніх та належних доказів у підтвердження того, що саме ОСОБА_1 , ОСОБА_4 були встановлені перешкоди, які не дають можливості позивачу вільно користуватися другою частиною будинку, яка перебуває у її власності.

Проте, не зважаючи на наявність рішень суду про відмову у виселенні та знятті з реєстрації ОСОБА_10 , які набрали законної сили, ОСОБА_7 спочатку створила позивачу та її сину неналежні та непридатні для проживання у кімнаті умови, а потім взагалі вигнала з будинку не відавши особисті речі.

Зазначені обставини підтверджуються актом обстеження від 15 лютого 2015 року, складеним інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» частини приватного житлового будинку АДРЕСА_1 , яким встановлено, що в частині будинку де мешкає позивач та її син, комунальні зручності відсутні: відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода; із-за встановленого паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання.

У зв`язку з цим позивач змушена була ночувати та в холодну пору року перебувати в притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї, що підтверджується довідкою Київського міського центру роботи з жінками від 27 червня 2019 року № 051/36-зв.

Суд встановив, що у грудні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 повністю обмежили позивача та її сина в доступі до житлового будинку та на територію домоволодіння.

З того часу потрапити до будинку де знаходяться її та її сина речі, а також належне їм майно ані позивач, ані її син не можуть, у зв`язку з чим ОСОБА_10 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з проханням захистити її порушені права та забезпечити доступ до будинку та майна.

Крім того, станом на станом на 30 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована лише ОСОБА_2 , а позивач була знята з реєстрації новим власником, як пояснила відповідач ОСОБА_2 .

Таким чином, за наявності рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у справі № 759/478/15-ц та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, які набрали законної сили та якими відмовлено у позовах про виселення та зняття з реєстрації, а також всупереч цим рішення позивача було незаконно позбавлено права на житло, що суперечить Конституції України та Конвенції.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до цієї норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, вирішувалося питання правомірності виселення члена сім`ї колишнього власника житла. У цій справі суди виходили з того, відповідач втратив право користування житлом та підлягає виселенню, оскільки є членом сім`ї попереднього власника. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, зокрема й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності.

Так, згідно зі статтею 8 Конвенції ЄСПЛ тлумачить поняття «житло» набагато ширше, ніж місце для проживання фізичної особи: включаються також самочинне будівництво, офісні приміщення, складські приміщення, місця для тимчасового перебування. Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома». Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам.

У цій справі житлом позивача є кімната, з якої її незаконно виселили.

Доказів того, що позивачу на праві користування чи власності належить інше нерухоме майно чи житло, матеріали справи не містять.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вселення позивача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та недобросовісності дій іншої сторони (колишніх власників майна), внаслідок яких ОСОБА_1 втратила не лише право на користування житлом, а й позбулася такого права взагалі та стала безхатченком.

Судом встановлено, що позивач мала законне право на користування житловим приміщенням, оскільки була вселена як член сім`ї власників та за їх згодою.

Крім того, позивач мала легітимні очікування на частку у спільному сумісному майні подружжя.

Так, у квітні 2013 року ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про поділ спірного автомобіля. В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна закрито.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалася тим, що у справі відсутній предмет спору, оскільки як судом встановлено, відповідач ОСОБА_5 реалізував його частку у спірному нерухомому майні іншій особі на підставі правочину, який в судовому порядку недійсним не визнаний.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що предметом спору між сторонами був житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований. Спірний будинок був подарований позивачем особі, яка не є учасником судового розгляду, що підтверджено належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Крім того, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 759/16926/17, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Однак, постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вищевказану постанову Верховний Суд мотивував тим, що встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини свідчать, що предмет спору не припинив існування, спірне майно фізично не знищено, позивач продовжує на нього претендувати, наполягає на вирішенні визначених позовних вимог. Відчуження спірного майна іншій особі лише свідчить про необхідність вирішення питання про зміну складу відповідачів та залучення до участі у справі останнього його власника як належного співвідповідача (за умови наявності відповідного волевиявлення позивача). Незалучення до участі у справі належних відповідачів, так само як і обрання позивачем неефективного способу захисту не може свідчити про відсутність предмета спору та наявність правових підстав у зв`язку з цим для закриття провадження у справі, а може лише слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Тобто суд за таких обставин зобов`язаний вирішити спір по суті вимог.

Однак, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину нерухомого майна закрито на підставі п. 7 ч.1 ст.255 ЦПК України (смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва).

Проте, як зазначено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року, відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні. Суди попередніх інстанцій не врахували, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, внаслідок чого зробили помилковий висновок про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах права позивача, як особи, яка незаконно позбавлена житла, мають бути захищені.

У цій справі, інтереси відповідача, як нового власника житла, враховуючи порушення прав позивача та втрату нею права на користування житлом, не перевищують інтереси ОСОБА_10 щодо користування житлом як колишнього члена сім`ї власника, у якої немає іншого житла, що відповідач не спростувала.

Таким чином, позивач довела, а суд встановив наявність підстав для вселення позивача у спірний будинок.

Однак, суд не встановив обставин того, що саме відповідач чинила/чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, а тому в частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, житловим приміщенням слід відмовити.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у рішенні від 17 січня 1970 року у справі Delcourt v. Belgium (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі Bellet v. France (заява № 23805/94,) Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягаю задоволенню частково, а саме в частині вселення позивача до житлового будинку.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України.

З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні (земельною ділянкою), житловим приміщенням задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 80 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 25.11.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб