Дата документу 13.08.2024 Справа № 336/2334/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/2334/24 Пр. № 22-ц/807/1340/24Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А. Повний текст складено: 10.05.2024 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Бєлки В.Ю., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2024 року про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шаров Вячеслав Миколайович, стягувач ОСОБА_3 на дії державного виконавця

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року боржник ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Вишнякова Д.О. звернувся до суду з вищезазначеною скаргою (а.с. 1-8), в якій просив поновити йому строк на звернення до суду з даною скаргою та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шарова В.М. про відкриття виконавчого провадження (ВП №73907359) від 19.01.2024 року.

Оскільки, ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року у справі ЄУН 280/1169/24 (копія а.с. 1-13) йому було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом до Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування пункту 3 постанови державного виконавця Шарова В.М. про відкриття виконавчого провадження (ВП № 73907359) від 19.01.2024 року, роз`яснено його право на звернення до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за правилами цивільного судочинства, та ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2024 року (суддя Боєв Є.С.) у справі ЄУН 336/1851/24 (копія а.с. 14 -15) його скаргу, подану у лютому 2024 року, було залишено без розгляду через незаявлення ним заяви (клопотання) про поновлення строку на її подачу.

В обґрунтування скарги зазначав, що постановою від 19.01.2024 року, прийнятою державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шаровим В.М., було відкрито виконавче провадження ВП №73907359 (далі ВП) з примусового виконання виконавчого листа № 336/4652/19 від 12.01.2024 року, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в спілкуванні з онукою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначення способу участі ОСОБА_3 у спілкуванні з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її вихованні шляхом здійснення одного побачення на тиждень без присутності ОСОБА_1 тривалістю дві години в будь-який зручний для дитини і баби день тижня виключно за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування. В пункті 3 резолютивної частини згадуваної вище постанови ухвалено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду виконавця у розмірі 14200,00 грн. За змістом скарги, ОСОБА_1 просить суд скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження як незаконну, оскільки ним, як боржником, рішення суду було добровільно виконано після його ухвалення, підстав для примусового виконання не існувало, метою виконавчого провадження вважає безпідставне стягнення грошових коштів виконавчого збору.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Галущенко Ю.А. (а.с. 20). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 21-22) визнано причину пропуску строку поважною та поновлено боржнику пропущений строк на звернення до суду з вищезазначеною скаргою у цій справі, призначено останню до розгляду, витребувано від Центрального відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №73907359.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2024 року (а.с. 57-63) у задоволенні вищезазначеної скарги боржника у цій справі відмовлено.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім боржника.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, боржник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 66-72) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Бєлку В.Ю. та Кочеткову І.В. (а.с. 77). В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (а.с. 90-91). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 30 травня 2024 року (а.с. 94), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 95), приймаючи до уваги відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідний штат суддів апеляційного суду взагалі, відпустку судді-доповідача за графіком (з 01 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року включно - довідка а.с. 121).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 106) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника боржника.

Заінтересована особа: державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шаров Вячеслав Миколайович подав до апеляційного суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони боржника у цій справі (а.с. 123-133).

В автоматизованому порядку суддею Кочеткової І.В. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (а.с. 147-148).

У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника - адвоката Вишнякова Д.О. (а.с. 104), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (а.с. 105, 122) боржник ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи не подавав.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності боржника ОСОБА_1 за присутності його представника - адвоката Вишнякова Д.О. в режимі відеоконференції (а.с. 73), державного виконавця Шарова В.М., стягувача ОСОБА_3

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, у тому числі:

- представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Вишнякова Д.О. в режимі відеоконференції (а.с. 73), якій у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що сторона боржника фактично оскаржує постанову державного виконавця про відкриття вищезазначеного виконавчого провадження лише в частині виконавчого збору; однак, не може надати апеляційному суду письмових доказів того, що вищезазначене рішення суду було виконано боржником у добровільному порядку ще до винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови 19.01.2024 року, дійсно особиста заява дитини про відмову зустрічатись та спілкуватись з бабусею була надана лише при складанні акту державного акту від 26.01.2024 року;

- державного виконавця Шарова В.М., якій у тому числі зазначав, що він мав право та зобов`язаний був в силу вимог закону про виконавче провадження оскаржуваною постановою за заявою стягувача та виконавчим листом відкривати виконавче провадження ВП №73907359) від 19.01.2024 року і зазначати в цій постанові про стягнення виконавчого збору з боржника; крім того, в оскаржуваній постанові міститься описка у п. 3 резолютивної частини, а саме: помилково ним зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди «приватного» виконавця, замість правильного - «державного», розмір виконавчого збору розрахований ним правильно відповідно до чинного законодавства (за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати (6700,00 грн.) з боржника - фізичної особи - ст. 27 ч. 3 ЗУ «Про виконавче провадження»);

- стягувача ОСОБА_3 , яка у тому числі наполягала на тому, що боржник не виконував вищезазначене судове рішення 2022 року у добровільному порядку, тому вона вимушена була у 2024 році звернутись для його виконання у примусовому порядку до державного виконавця;

перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шарова В.М. у цій справі, керувався ст.ст. 447, 451 ЦПК України та виходив із того, що вимоги скарги не підтверджені доказами, крім того, визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, в межах виконавчого провадження, виконавчі дії у якому не здійснюються, є недоцільним та не відповідає принципу розумності та правової визначеності.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Так, суд першої інстанції при вирішенні скарги боржника у цій справі правильно виходив із такого.

За змістом ст. 129-1 Конституції України та у відповідності до ст. 18 ЦПК України судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно з ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із ч.1ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. У відповідності до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Ст. 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 17.02.2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод у спілкуванні та здійсненні виховання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в спілкуванні з онукою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено способи участі ОСОБА_3 у спілкуванні з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її вихованні шляхом здійснення одного побачення на тиждень без присутності відповідача тривалістю дві години в будь-який зручний для дитини і баби день тижня виключно за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування. В задоволенні інших вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 768,40 грн.

На виконання вказаних судових рішень 12.01.2024 року видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (ВП №73907359 - а.с. 43-44).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчий документ повинен відповідати вимогам, визначеним у ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною четвертою вказаної статті виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом;4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19.01.2024 року в рамках виконавчого провадження ВП №73907359 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезазначеного виконавчого листа, зазначеного у ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача ОСОБА_3 про примусове виконання рішення за заявою стягувача ОСОБА_3 про примусове виконання рішення на підставі вищезазначеного виконавчого листа (копія а.с. 40-44).

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи… Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, державний виконавець 19.01.2024 року виніс одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (копія а.с.40-41) постанову про стягнення виконавчого збору (копія а.с. 35-36) та додатково зазначив про стягнення цього виконавчого збору також у п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з п. 6 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Відповідно до п. 11 Розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Державним виконавцем складено такий акт 26.01.2024 року (а.с. 37) та постановою від 02.02.2024 року у ВП №73907359 закінчено виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження виведено в окреме виконавче провадження 74036428 (копія а.с. 33 - 34).

Відповідно до п. 13 Розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу, винесена державним виконавцем, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що державний виконавець Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шаров В.М. під час виконання виконавчого листа по справі №336/4652/19 керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження», підстав для визнання оскаржуваної постанови протиправною та її скасування судом першої інстанції не встановлено, оскільки виконавчий лист №336/4652/19, виданий 12.01.2024 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та пред`явлений до примусового виконання належним стягувачем в обумовлені законом строки.

Таким чином, виходячи з заявлених вимог скарги, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги скарги не підтверджені доказами.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, по виконавчому провадженню №73907359, державним виконавцем відділу ДВС винесено 02.02.2024 року постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (копія а.с.33-34).

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, в межах виконавчого провадження, виконавчі дії у якому не здійснюються, є недоцільним та не відповідає принципу розумності та правової визначенності.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення,дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції обставин цієї справи та правильного висновку суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію боржника у цій справі у суді першої інстанції, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Стягувач ОСОБА_3 факт добровільного виконання боржником ОСОБА_1 вищезазначеного рішення суду до 19.01.2024 року у суді першої інстанції та в апеляційному суду у цій справі не визнала.

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для звільнення боржника ОСОБА_1 від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України.

Боржник та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своєї вищезазначеної скарги у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони боржника.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі стороною боржника апеляційному суду не надані, та зокрема в частині добровільного виконання боржником вищезазначеного рішення суду до відкриття (19.01.2024 року) вищезазначеного виконавчого провадження з примусового виконання останнього та, відповідно, наявності підстав для скасування вищезазначеної оскаржуваної постанови державного виконавця, у тому числі в частині її п. 3 щодо стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди державного виконавця.

І навпаки, у матеріалах цієї справи наявний акт від 26.01.2024 року державного виконавця про виконання вищезазначеного рішення суду боржником ОСОБА_1 (копія а.с.37), за змістом якого: «…Державним виконавцем встановлено, побачення бабці з дитиною у приміщенні Центрального ВДВС м. Запоріжжя, при особистому спілкуванні вищезазначених громадян встановлено, що онука не бажає спілкуватись з бабцею та підтримувати подальше спілкування…» , тобто особиста заява дитини здійснена вже після постановлення державним виконавцем вищезазначеної оскаржуваної постанови державного виконавця від 19.01.2024 року про відкриття виконавчого провадження № 73907359 та вже у порядку примусового виконання рішення суду в порядку складання цього акту, чим спростовуються доводи вищезазначеної скарги боржника про добровільність виконання ним вищезазначеного рішення суду до відкриття (19.01.2024 року) вищезазначеного виконавчого провадження з примусового виконання останнього та, відповідно, наявність підстав для скасування вищезазначеної оскаржуваної постанови державного виконавця, у тому числі в частині її п. 3 щодо стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди державного виконавця у розмірі 14200,00 грн., правильність розрахунку державним виконавцем якої боржником у цій справі взагалі не спростовувалась, відповідний контррозрахунок боржника розміру останньої у цій справі відсутній, сторона боржника у своїй апеляційній скарзі у цій справі лише зазначала, що «… метою даного виконавчого провадження фактично є стягнення грошей з батька - одинака за те, що онука не бажає бачитись із своєю неадекватною бабусею, тобто відібрання грошей в дитини…».

Разом із тим, навпаки, апеляційним судом вбачається, що подача вищезазначеної скарги боржником на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2024 року у справі ЄУН 336/4652/19, яким задоволено позовні вимоги бабусі (по матері, яка померла ще у 2018 році) ОСОБА_3 та визначено останній способи її участі у спілкуванні з неповнолітньою онукою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її вихованні шляхом здійснення одного побачення на тиждень без присутності боржника ОСОБА_1 тривалістю дві години в будь-якій зручний для житини і баби день тижня виключно за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування, є лише незгодою боржника ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили 20.07.2022 року.

Всі докази № 1-№10 (усні та письмові) відсутності добровільного волевиявлення дитини на спілкування з бабусею, на які посилалась сторона боржника у цій справі в своїй скарзі у суді першої інстанції (а.с. 1-6) та в апеляційній скарзі в апеляційному суді (а.с.69-71), правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції та також не приймаються до уваги апеляційним судом у цій справі, оскільки вони мали місце під час розгляду вищезазначеної справи тощо, а не після набрання законної сили рішенням суду у вищезазначеній справі 20.07.2022 року, та отримувались і надавались, відповідно, не на виконання цього рішення суду.

При вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи стягувач ОСОБА_3 мала право на звернення до державного виконавця із заявою про відкриття вищезазначеного виконавчого провадження (копія а.с. 42) з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа та рішення суду (копія а.с. 43-44), а державний виконавець Шаров В.М. мав право та зобов`язаний був в силу вимог закону винести вищезазначену постанову про відкриття вищезазначеного виконавчого провадження та одночасно 19.01.2024 року із відкриттям виконавчого провадження вирішувати питання про стягнення виконавчого збору з боржника у самій постанові про відкриття виконавчого провадження (копія а.с. 40- 41 - п. 3) чи в окремій постанові про стягнення виконавчого збору (копія а.с. 35-36), при цьому остання взагалі не була предметом оскарження з боку боржника у суді першої інстанції у цій справі, та відповідно, не може бути предметом перегляду апеляційного суду у цій справі в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України.

Одночасне однакове правильне вирішення питання про стягнення судового збору з боржника у двох постановах від 19.01.2024 року державного виконавця про відкриття виконавчого провадження (п. 3 а.с. 40-41) та стягнення виконавчого збору (а.с.35-36) не може бути підставою для скасування правильної по суті постанови державного виконавця про відкриття вищезазначеного виконавчого провадження у цій справі. Оскільки, надмірний формалізм при вирішенні справ судом не допускається, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення, видом якого є ухвала (ст. 258 ЦПК України).

Проте, встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення скарги боржника у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони боржника не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції у цій справі є законною та обґрунтованою, постановленою з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови боржнику у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок стягувача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 20.08.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Бєлка В.Ю. Кочеткова І.В.