ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11581/24

Провадження № 22-ц/4820/2065/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю позивачки ОСОБА_1

і її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2024 року (суддя Заворотна О. Л., повне судове рішення складено 20.09.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що разом зі своєю сім`єю з народження і по теперішній час постійно проживає, відкрито та безперервно володіє і користується часткою житлового будинку ( АДРЕСА_1 . Інша частка житлового будинку (52%) належить родині ОСОБА_5 . Між ними встановлений порядок користування житловим будинком, розділені особові рахунки. Право власності на вказаний будинок зареєстровано таким чином: ОСОБА_1 - спадщина від 05.12.1985 і від 21.04.2016 - 4/25; ОСОБА_6 - спадщина від 16.01.1948 - 8/50; ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) - спадщина від 16.01.1948 - 8/50; ОСОБА_4 - спадщина від 29.08.2008 - 13/50; ОСОБА_3 - спадщина від 29.08.2008 - 13/50. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) померли, у спірному будинку обоє ніколи не проживали, майна там не мають. Відомості про спадкоємців у спадковому реєстрі відсутні. Вона розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, яка є неможливою без оформлення права на житловий будинок. Іншого житла немає, все життя проживає у цьому будинку, добросовісно, відкрито, безперервно користується ним та присадибною ділянкою, утримує нерухоме майно в належному стані, оплачує комунальні послуги.

Тому позивачка просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_2 на частку 8/50, що належала ОСОБА_6 , який помер у 1971 році, та на частку 8/50, що належала ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 ), яка померла у 1976 році.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2024 року в позові відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосуванням норм матеріального права. Вважає, що при розгляді справи суд установив добросовісність, відкритість, безперервність її володіння житлом, відсутність інших спадкоємців, а також факт неприйняття органами місцевого самоврядування будь-яких рішень щодо переходу спадщини до держави, визнання її відумерлою. Тому наявні правові підстави для задоволення позову.

У засіданні позивачка і її представник апеляційну скаргу підтримали.

Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що відповідно до копій свідоцтва про право на спадщину від 05.12.1985, свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.04.2016, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.04.2024 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 зареєстровано: за ОСОБА_1 - 4/25 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.04.2016 і свідоцтва про право на спадщину від 05.12.1985, за ОСОБА_7 - 8/50 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.01.1948, за ОСОБА_6 - 8/50 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.01.1948, за ОСОБА_4 - 13/50 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.08.2008, за ОСОБА_3 - 13/50 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.08.2008.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено актові записи про смерть відповідно № 20 від 12.01.1971 та № 23 від 13.01.1976.

Згідно з витягами зі Спадкового реєстру № 76573018 від 11.04.2024 та № 76573091 від 11.04.2024 інформація про спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відсутні.

Наведені обставини підтверджується матеріалами справи.

Відмову в позові суд мотивував безпідставністю позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами 1 і 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду і дійшла такого висновку: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».

Зазначений висновок суд першої інстанції підставно врахував відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при застосування наведених норм права до спірних правовідносин.

Право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1 не довела добросовісність володіння частиною нерухомого майна.

Позивачка як володілець майна знала про неправомірність заволодіння ним та не могла бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього.

Представник відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечував проти задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в позові і відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги правильний висновок суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта