Провадження № 22-ц/811/2536/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року, яка підписана представником ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення завданої майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2023 року позивач ОСОБА_3 , через представника адвоката Яцишина Андрія Володимировича звернувся в суд із позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 майнову шкоду розмірі 24 303,00 грн та 5000 грн моральної шкоди

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 . У вересні 2023 року позивачем були виявлені ознаки залиття його квартири, у зв`язку з чим було викликано представників ЛКП «Варшавське-407», на обслуговуванні якого перебуває квартира позивача. Комісією в складі начальника технічного відділу ЛКП «Варшавське-407», майстра дільниці та слюсаря-сантехніка 15 вересня 2023 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 , про що складено відповідний акт.

Актом обстеження від 15 вересня 2023 року, встановлено, що в результаті затоплення, на стелі у кімнати наявні жовті плями та частково затоплено стіну, мешканцями з розташованої вище квартири, а саме квартира АДРЕСА_3 , власником якої є відповідач ОСОБА_1 . Просив позовні вимоги задовльнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року позов задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 24 303 грн майнової шкоди, вартість проведеної експертизи в розмірі 5 000, 00 грн та 1 000, 00 грн моральної шкоди, а всього 30303 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 3 030 грн 30 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскарживОСОБА_1 , подавши в серпні 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 ,в якій міститься прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В поданій апеляційній скарзі заявник зазначає, що згідно з наданими документами, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , а не квартири АДРЕСА_5 , як вказано у позові. Це підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак, позивач не є належним відповідачем у цій справі, а власником квартири АДРЕСА_6 є інша особа.

Вважає, що Акт про залиття квартири є недостатнім доказом для встановлення як факту самого затоплення, так і вини з боку відповідача, в розумінні приписів статті 80 ЦПК України. Так, належними доказами у вказаній справі, які би підтвердили провину відповідача, могли бути покази свідків, судово-технічна експертиза, яка б визначила причини залиття квартири. Однак, такі в матеріалах справи відсутні. Також в матеріалах справи жодним чином не спростовано, хоча має суттєве значення для справи, можливий факт залиття квартири позивача через протікання даху.

Крім того, після того як суд провів підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду, відповідачем було подано додатково інший акт відмінний від першого акту, у якому вже було вказано квартиру відповідача. Таким чином, суд грубо порушив вимоги ЦПК України, які забороняють подання будь-яких інших доказів після завершення підготовчого судового засідання.

Як на підставу неможливості оглянути приміщення відповідача, посадові особи обслуговуючої організації послалися на відсутність у них доступу до квартири ОСОБА_1 , разом з цим в акті не відображено у який спосіб вказані особи намагалися отримати цей доступ, чи дзвонили вони до ОСОБА_1 , у який час вони намагалися потрапити до квартири, чи були цьому свідки, тощо.

На думку заявника, дійсними підставами звернення позивача із вказаним позовом є той факт, що він ніде не працює, веде асоціальний спосіб життя та за рахунок відповідача, знаючи, що останній часто відсутній за вказаною адресою через проходження військової служби в лавах Сил Оборони намагається у такий спосіб збагатитися.

В жовтні 2024 року зареєстровано відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції та безпідставністю доводів апеляційної скарги.

28 жовтня 2024 року надійшли заперечення відповідача на відзив позивача, в яких зазначено, що у відзиві на апеляційну скаргу не міститься жодних доводів, які б спростовували факт відсутності належних та допустимих доказів по справі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Львова.

Комісією в складі начальника технічного відділу ЛКП «Варшавське-407», майстра дільниці та слюсаря-сантехніка 15 вересня 2023 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 , про що складено відповідний акт. Згідно із актом обстеження від 15 вересня 2023 року, встановлено, що в результаті затоплення квартири АДРЕСА_1 на стелі у кімнати наявні жовті плями та частково затоплено стіну. Комісією виявлено, що квартира позивача пошкоджена в результаті затоплення мешканцями квартири АДРЕСА_3 (номер квартир був уточнений), власником якої є відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 05/24 від 06 лютого 2024 року, визначено розмір майнової шкоди, завданої пошкодженнями приміщень квартири АДРЕСА_1 внаслідок залиття, такий становить 24 303,00 грн.

Частиною другої статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Згідно частини другої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У частинах першій та другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року, справа №761/12945/19).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі №686/11256/16-ц).

Згідно з частиною четвертою статті 319 ЦК України, власність зобов`язує, а відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що обставини, зафіксовані в акті від 15 вересня 2023 року, не відповідають дійсності, а також на підтвердження того, що залиття квартири АДРЕСА_7 відбулося не з квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року №927/11207 (далі Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою.

В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Окрім забезпечення присутності осіб, визначених у зазначених Правилах, зацікавленим особам слід домогтися належного оформлення акта (оскільки нерідко представники ОСББ, житлово-експлуатуючих організацій та інші особи, що входять до складу комісій, не мають юридичної освіти, в силу чого складають акти про залиття, не вказуючи необхідної інформації). Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що з актом про залиття повинні бути ознайомлені мешканці відповідних квартир шляхом його підписання, що дає змогу майбутньому відповідачу включити до акту свої пояснення.

Окрім цього, в актах повинна бути вказана чітка причина залиття, як того вимагає Додаток №4 до п.2.3.6 зазначених Правил: «чітко зазначити причини». Проста фіксація замокання стін та стелі не буде розцінена судом як належний доказ того, що залиття сталося з вини відповідача.

Наданий позивачем акт, з врахуванням виправленої описки щодо номера квартири, в цілому, відповідає наведеним вище вимогам та йому притаманні такі властивості доказу, як належність, допустимість, достовірність (статті 77, 78, 79 ЦПК України).

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляв та не надав інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Визначення розміру збитків, спричинених залиттям, може бути здійснено різними способами, а саме: безпосередньо в акті про залиття може бути вказано розмір збитків. Розмір збитків визначається також на підставі кошторисної документації, складеної будівельно-ремонтною організацією, оцінки вартості матеріальних збитків щодо ремонтно-відновлювальних робіт, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, повноваження якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності, проведенням будівельно-технічної експертизи експертом, який має відповідні знання в даній сфері.

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У даному випадку, позивачем визначено розмір збитків, спричинених внаслідок залиття, на підставі висновку експерта за результатами проведення будівельно - технічної експертизи № 05/24 від 06 лютого 2024 року, яким визначено розмір майнової шкоди, завданої пошкодженнями приміщень квартири АДРЕСА_1 внаслідок залиття, такий становить 24 303,00 грн.

Вказаний висновок, в силу норм статтей 76 80 ЦПК України, є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру збитків.

Зазначений висновок відповідачем також не спростовано, клопотань про призначення експертизи щодо визначення розміру збитків, відповідач не заявляв.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції зважаючи на те, що залиття порушило звичний уклад життя позивача, внаслідок залиття позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про відшкодування завданої шкоди у позасудовому порядку, однак такі звернення залишились безрезультатними, все в сукупності спричинило постійне перебування позивача у стресовому стані, внаслідок чого він змушений вживати заходи до відновлення усталеного ритму життя, прийшов до вірного висновку про те, що діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода. Проте, зважаючи на характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав ОСОБА_3 , характеру немайнових втрат (їх тривалості) розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначено у розмірі 1 000 гривень, що на думку колегії суддів є достатнім та обгрунтовним, а вимоги позивача про стягнення такої в розмірі 5000 гривень є дещо завищеними, належним чином не мотивованими, тому моральна шкода у такому розмірі не могла бути стягнута.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, правильно виходив із того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт залиття його квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, наявність збитків, їх розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками, а також спричинення йому моральної шкоди та частково розмір такої, тоді як відповідач не спростував своєї вини у залитті квартири позивача, а відтак і спричиненні шкоди та розмір такої.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки спростовуються вищенаведеним. Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий С. М. Копняк

Судді: С. М. Бойко

А. В. Ніткевич