КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/2138/24
Провадження № 2/552/1769/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.08.2024 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Кумир О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . Позивач звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини на майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Крім неї, спадкоємцями є їх діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Зазначений будинок належав матері спадкодавця ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа на майно померлої не заводилась. ОСОБА_3 прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Син позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач прийняла спадщину після смерті сина в порядку ст. 1268 ЦК України, проте останній за час життя не оформив своїх спадкових прав. Позивач звернулась до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину, проте їй відмовлено, а тому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на майно померлого чоловіка та сина , а саме на 2/3 частки житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно. У своїй заяві посилався на аналогічні обставини, що викладені позивачем ОСОБА_1 . Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на майно померлого батька ОСОБА_3 ,що складається з 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 31 травня 2024 року прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та об`єднана з первісним позовом. Закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

У судове засідання представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 визнала повністю.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі. Свої позовні вимоги підтримав та просить задовольнити.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Нормами статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Відповідно до досліджених доказів, ОСОБА_5 є забудовником згідно свідоцтва № НОМЕР_1 на забудову індивідуальної садиби в с. Рибці, Гожулівської сільради , по вул. Героїчна. Забудова садиби дозволена рішенням виконкому Полтавської районної Ради депутатів трудящих № 122 від 19 березня 1974 року.

Згідно акту прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09 жовтня 1978 року прийнято в експлуатацію зазначене нерухоме майно.

24 липня 1971 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтва про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 померла.

Спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_5 не заводилась.

До спадкового майна, яке належало спадкодавцю до дня її смерті відноситься житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

На час відкриття спадщини, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_6 - це дата смерті ОСОБА_5 - матері ОСОБА_3 діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року.

У статті 5 Цивільного кодексу України визначені загальні правила дії актів цивільного законодавства в часі, за якою акти цивільного законодавства регулюють цивільні відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Певні особливості передбачені розділом «Прикінцеві та перехідні положення». Відповідно до п. 4 вказаного розділу щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення ЦК застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пункт 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК 2003 року встановлює, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цього Кодексу.

Відповідно до записів домової книги на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 є домоволодільцем зазначеного будинку.

Отже, ОСОБА_3 , проживаючи в будинку, який побудувала його мати ОСОБА_5 , як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину згідно з п.1., п.2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року, так як фактично вступив в управління (володіння) майном, а отже прийняв спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 матері ОСОБА_5 .

До дій, що свідчать про прийняття спадщини згідно з п.1 ч.І ст.549 ЦК УРСР визнаються дії, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та подав заяву про прийняття спадщини.

Про це також зазначено в п.1 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленуму Верховного Суду України, а саме: «У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року».

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та пункту 5 прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2003 року дії, що свідчать про прийняття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, після померлої ОСОБА_5 , її син ОСОБА_3 був спадкоємець за законом згідно із ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та пункту 5 прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2003 року.

Відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Закону, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Як зазначено в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р., погосподарські книги були особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, слід вважати доведеним факт належності ОСОБА_5 на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно повідомлення Полтавського обласного державного нотаріального архіву № 1289/01-20 від 13.06.2024 року відкрита спадкова справа на майно померлого ОСОБА_3 , спадщину прийняли ОСОБА_8 - дружина померлого та сини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Першої полтавської державної нотаріальної контори від 25 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом кожному в 1/ 3 частці, на майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був її син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , спадкоємцями якого були його дружина та діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із тим, що в матеріалах спадкової справи відсутні документи щодо реєстрації будинку у відповідному уповноваженому органі та належності будинку ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 помер.

Згідно відомостей із Спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.

Відповідно відомостей домової книги на день смерті разом із ОСОБА_4 була зареєстрована мати ОСОБА_1 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Першої полтавської державної нотаріальної контори від 08 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку житлового будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був її син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , спадкоємцями якого були його дружина та діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із тим, що в матеріалах спадкової справи відсутні документи щодо належності майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами , що розташований за адресою АДРЕСА_1 , домоволодіння складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 м2 житловою площею 42,4 м2, гаражу л «а1», сарай «б», погріб вхідний «б», вбиральня «В», колодязь № 1.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно , зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України).

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Документ, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_3 ,який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 матері - ОСОБА_5 , та спадкодавця ОСОБА_4 , який також прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після померлого батька ОСОБА_3 , у позивачів відсутній.

Таким чином, виникла ситуація при якій позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не можуть оформити спадщину у нотаріуса шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства, суд дійшов до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення як первісного позову так і зустрічного з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання в порядку спадкування за позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини зазначеного нерухомого майна та за позивачем за зустрічним позовом на 1/3 частину цього ж домоволодіння.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Крім того, за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,12,81, 206, 259, 263-265 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 м2 житловою площею 42,4 м2, гаражу л «а1», сарай «б», погріб вхідний «б», вбиральня «В», колодязь № 1.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 м2 житловою площею 42,4 м2, гаражу л «а1», сарай «б», погріб вхідний «б», вбиральня «В», колодязь № 1.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий Ж.В.Кузіна