Житомирський апеляційний суд
Справа №278/4135/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 101 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/4135/24 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Богунський відділ державної виконавчої служби у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ),

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Дубовік О.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Нестерчук Світлану Сергіївну звернувся до суду зі скаргою в порядку розділу VII ЦПК України. Просив: визнати бездіяльність державного виконавця Богунського відділу ДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Козак Т.П. незаконною у виконавчому провадженні №75353109; зобов`язати державного виконавця Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. вжити заходи з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні №75353109, передбачених ст.60 Закону України «Про виконавче провадження».

Скарга обґрунтована тим, що 20 червня 2024 року державним виконавцем Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т.П. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа у справі №278/3717/21, який виданий Житомирським районним судом Житомирської області 06 червня 2024 року про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль MAZDA 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Проте, з часу відкриття виконавчого провадження №75353109 державним виконавцем не вжито заходів щодо примусового виконання судового рішення про передачу ОСОБА_1 вказаного вище автомобіля, який знаходиться без будь-яких правових підстав у ОСОБА_2 (боржника). ОСОБА_1 перебуває за межами України з 08 березня 2022 року, про що було відомо апеляційному суду під час ухвалення постанови від 20 лютого 2024 року. Також державний виконавець обізнаний про перебування стягувача за кордоном. Водночас стягувач на підставі довіреності від 25 березня 2024 року уповноважив ОСОБА_4 і ОСОБА_5 отримати на виконання судового рішення вказаний вище автомобіль та державному виконавцю була надана копія нотаріально посвідченої довіреності з апостилем. Зазначене свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Козак Т. П. щодо невжиття заходів із примусового виконання рішення суду.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року скарга ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Нестерчук С.С., на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Богунський відділ ДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), - задоволена. Визнана бездіяльність державного виконавця Богунського відділу ДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Козак Т. П. незаконною у виконавчому провадженні №75353109. Зобов`язано державного виконавця Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Козак Т. П. вжити заходи з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні №75353109, передбачених ст.60 Закону України «Про виконавче провадження». Стягнуто з Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 2 000 грн.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, боржник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд мав дати відповідь, чи є довіреністю документ, який наданий виконавцю, та чи є особи, які зазначені у цьому документі, повноважними отримати автомобіль замість стягувача. Документ, який наданий виконавцю, не є довіреністю в розумінні законодавства України. З поданої до відділу ДВС довіреності вбачається, що нотаріус іноземної держави посвідчив не довіреність, а посвідчив справжність підпису стягувача ОСОБА_1 на документі. Нотаріус не володів мовою, на якій складаний документ, та не знав його змісту, а тому апріорі не міг посвідчити такий правочин, яким є довіреність. Законодавство України та Німеччини розрізняє такі окремі самостійні нотаріальні дії, як посвідчення довіреності та посвідчення підпису на документі. Отже, на переконання скаржника, поданий до відділу ДВС документ, який має назву довіреність, не є довіреністю, а тому особи, які зазначені у цьому документі, не наділені повноваженнями отримати замість стягувача автомобіль. Державний виконавець не може виконати рішення з вини стягувача. Крім того, документ уповноважений орган іноземної держави не видавав та довіреність не посвідчував. Цей «документ» виданий ОСОБА_1 , а уповноважений орган лише підтвердив його особу шляхом посвідчення його підпису, а тому на нього не поширюються положення ст.13 Закону України «Про міжнародне право», як помилково вважав суд першої інстанції. Також, якщо припустити правильність висновків суду про те, що вказаний вище документ можна вважати довіреністю, то ця «довіреність» є нікчемною відповідно до частини третьої ст.247 ЦК України, оскільки не містить дати вчинення цього правочину. Довіреність це односторонній правочин. Обов`язок нотаріуса перевірити зміст цього правочину випливає із глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Основи міжнародного права вказують на те, що посвідчити можна лише те, з чим ознайомлений. Оскільки іноземний нотаріус не володів мовою тексту документа, то не посвідчував правочин (довіреність), а посвідчив лише справжність підпису особи. Відповідно до частини другої ст.62 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально. Однак суд помилково визнав просту письмову форму належним підтвердженням повноважень.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року відзив, поданий представником стягувача ОСОБА_1 адвокатом Нестерчук Світланою Сергіївною на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , залишений без розгляду (а.с.131-133).

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні боржник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - ухвалу суду першої інстанції скасувати або змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на те, що документи, який складений українською мовою, посвідчений іноземним нотаріусом, є довіреністю.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.151-152). Богунський відділ ДВС у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) спрямував до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника (а.с.154). ОСОБА_3 спрямувала до суду заяву про відкладення розгляду справи, посилавшись на те, що суд зобов`язав ОСОБА_5 надати оригінал довіреності на представництво інтересів ОСОБА_1 , але остання перебуває на лікарняному і не зможе бути присутньою в судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції не зобов`язував ОСОБА_5 до вчинення жодних дій, а тому причина неявки ОСОБА_3 не є поважною, а заяви про відкладення розгляду справи задоволеними бути не можуть. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). Розуміє під цим сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша ст.74 Закону).

На підставі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга та третя ст.451 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція), виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. За приписами частин п`ятої та шостої цієї статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» одним із заходів примусового виконання рішення є вилучення у боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Частиною першою ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.

Відповідно до пунктів 23, 24 розділу VIII Інструкції передача стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, здійснюється в установлений виконавцем строк за участю сторін виконавчого провадження. Виконавець в присутності понятих вилучає у боржника предмети, зазначені у виконавчому документі і передає їх стягувачу або його представнику, про що складає акт передачі.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в справі №278/3717/21, зокрема, зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Із інформації про виконавче провадження 75353109 прослідковується, що 20 червня 2024 року постановою державного виконавця Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 06 червня 2024 року №278/3717/21, який надійшов на виконання 19 червня 2024 року, про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.5-6). Сторони виконавчого провадження: боржник: ОСОБА_2 ; стягувач: ОСОБА_1 .

Довіреністю, яка складена українською мовою, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 представляти його інтереси, у тому числі, в органах державної виконавчої служби з будь-яких питань, у тому числі: придбати (купити, продати, обміняти, отримати в подарунок тощо) на його ім`я та від його імені будь-яке рухоме та нерухоме майно на території України; одержувати, належне йому майно; зареєструвати на його ім`я, відповідно до вимог чинного законодавства, будь-яке нерухоме і рухоме майно та одержати належне йому майно тощо (а.с.7). Також у довіреності окремо прописано, що крім перерахованого вище представникам також надається право вирішити спірне питання по автомобілю Mazda 3, державний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , який за рішенням суду належить йому, довіряє вилучити вказаний вище автомобіль у будь-яких органах, чи приватних осіб, які незаконно ним володіють, оформити цей автомобіль на його ім`я в органах реєстрації, для чого надає права прописані у даному дорученні.

Справжність підпису ОСОБА_1 на довіреності засвідчена нотаріусом Федеративної Республіки Німеччина. Так, до довіреності долучений засвідчувальний напис нотаріуса іноземної держави: «…було зроблено в моїй присутності власноруч паном ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Житомир, громадянин України, проживає за адресою: 56269 Дієрдорф, Вієд-Рункель-Штрассе 12 далі «підписант»; нотаріус не володіє мовою тексту, під яким проставлено підпис, але, на думку нотаріуса, підстав для відмови немає; текст цього документа був наданий мені «підписантом» і, за його інформацією, він потрібен для пред`явлення іноземному органу в Україні; жодних заяв про наслідки цього документа за кордоном не було надано; особу «підписанта» встановлено наданим паспортом громадянина України, який погодився надати копію документа для моїх файлів; на питання про те, чи я та/або будь-який нотаріус проводив консультацію, отримали негативну відповідь відповідно до параграфу 3 п.7 Закону про посвідчення; Дієрдорф, 25 березня 2024 року (проставлений підпис) Директор Районного суду Губерт Ікенрот в якості уповноваженого заступника нотаріуса Арне Брьодер з адресою в м.Зельтерс (Вестервальд), кругла печатка: Губерт Ікенрот* нотаріус в м.Зельтерс*3» (а.с.9).

Також проставлений спеціальний штамп апостиль: «(Гаазька конвенція від 05 жовтня 1961 р.); Федеративна Республіка Німеччина; цей офіційний документ підписаний заступником нотаріуса Губерта Ікенрота у якості заступника нотаріуса Арне Брьодер в м.Зальтерс; містить проставлену печатку нотаріуса; підтверджено в м.Кобленц, 02 квітня 2024 року Головою Земельного суду за номером 910 а Е -741/24 (проставлений підпис), кругла печатка: Голова Земельного суду Кобленц (Штефан Рюль)» (а.с.9 зворот).

Документи супроводжені їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою (а.с.10 та зворот). Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Семенюк В.Ю. засвідчила справжність підпису перекладача ОСОБА_7 , який стоїть під документом.

Отже, довіреність видана громадянином України ОСОБА_1 , який наразі проживає у Федеративній Республіці Німеччині, справжність підпису на довіреності засвідчена іноземним нотаріусом, а наслідки дії довіреності мають місце в Україні.

Визначення поняття «іноземний елемент» наведено у п.2 частини першої ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема, у такій формі: один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України.

Розглядаючи справи за участі іноземного елемента, судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить видача довіреності. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» унормовано, що порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

У справах за участі іноземного елемента документи, що посвідчують повноваження представників на представництво таких осіб та видані уповноваженими органами іноземної держави у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Найбільш поширеним способом оформлення документів для їх використання за кордоном є проставлення апостиля, запровадженого Гаазькою Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року.

Апостиль це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

У розумінні ст.1 Гаазької Конвенції офіційними документами, зокрема, вважаються нотаріальні акти.

Відповідно до ст.ст.2 та 3 Гаазької Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Змістами ст.ст.1-3 Гаазької Конвенції повністю спростовуються твердження апеляційної скарги про те, що на довіреність, яка видана ОСОБА_1 та справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом Федеративній Республіці Німеччині, не поширюються положення ст.13 Закону України «Про міжнародне право».

Отже, за положеннями Гаазької Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-які іншій державі-учасниці цієї Конвенції.

Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року. Федеративна Республіка Німеччина висловила заперечення проти приєднання України до зазначеної Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Разом із тим, Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, у відносинах між Україною та Федеративною Республікою Німеччина набрала чинності 22 липня 2010 року, коли Федеративною Республікою Німеччина було відкликано заперечення проти приєднання України до зазначеної Конвенції.

Отже, громадянином України ОСОБА_1 , який наразі проживає у Федеративній Республіці Німеччині, видана довіреність. Справжність підпису ОСОБА_1 на довіреності засвідчена нотаріусом Федеративної Республіки Німеччини та проставлений апостиль компетентним органом Федеративної Республіки Німеччини. Довіреність, що на території Федеративної Республіки Німеччини визнана офіційною, вважається такою ж і на території України, оскільки легалізація в установленому порядку довіреності надала їй право на існування в міжнародному обігу.

Окрім того, засвідчувальний напис нотаріуса іноземної держави та апостиль, які складені мовою іноземної держави Федеративної Республіки Німеччини, супроводжені перекладом українською мовою та справжність підпису перекладача засвідчена нотаріусом України. Апеляційна скарга не містить доводів відносно сумнівів щодо автентичності перекладу засвідчувального напису нотаріуса іноземної держави та апостиля.

Підсумовуючи викладене вище, оскільки громадянином України ОСОБА_1 , який наразі проживає у Федеративній Республіці Німеччині, видана на території іноземної держави довіреність, справжність підпису стягувача на якій засвідчена нотаріусом Федеративної Республіки Німеччини та проставлений апостиль компетентним органом іноземної держави, у якій видана довіреність, то така довіреність належить до прийняття на території України органами державної виконавчої служби без реєстрації такої довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей.

Із огляду на викладене вище, у суду не виникає сумнівів, що саме стягувач ОСОБА_1 видав довіреність, яка легалізована в установленому порядку. Волевиявлення стягувача ОСОБА_1 безпосередньо у довіреності чітко викладено українською мовою, а державний виконавець державною мовою володіє.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що довіреність є нікчемною з огляду на положення частини третьої ст.247 ЦК України, оскільки у ній не вказана дата її вчинення безпідставні. За положеннями частини першої ст.33 Закону України «Про міжнародне приватне право» дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину. Як вже зазначалося вище, довіреність видана громадянином України на території іноземної держави, а тому на неї зміст норми ст.247 ЦК України не поширюється.

Решта доводів апеляційної скарги повністю спростовується викладеним вище та додаткового правового обґрунтування не потребує.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють.

За положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2024 року.

Головуюча Судді: