Провадження № 2/357/1035/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю., при секретарі Козубенко Я. С.,

за участю:

представник позивача адвокат Капустін В.В.;

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В :

30.06.2023 позивач ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 29 465,81 грн., 3% річних в розмірі 5 424,87 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову вказано, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2015 у справі № 357/12755/15-ц, внаслідок порушення строків грошового зобов`язання, з ОСОБА_1 на його користь стягнуто 3% річних в розмірі 4 855,89 грн. та інфляційні втрати в розмірі 69 866,80 грн., а всього 74 722,69 грн. Однак, вказане рішення виконано лише в червні 2023 року, тому позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

13.10.2023 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи 21.11.2023.

14.11.2023 на адресу суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено про необґрунтованість правової позиції позивача та відсутність належних доказів по справі. Так, відповідач зазначив про недійсність паспорта позивача, інший РНОКПП, неналежно завірене рішення суду по справі № 357/12755/15-ц, сплату боргу та припинення у зв`язку з цим будь-яких правовідносин, порушення строків позовної давності. Заявлено про письмове опитування учасників справи як свідків та понесені судові витрати. Просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

28.11.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої зазначено про те, що грошове зобов`язання виникло у ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке набрало законної сили ще у 2015 році і повністю виконане лише в 2023 році. Вказані обставини визнаються відповідачем. Позов про застосування ст. 625 ЦК України заявлено в межах 3-х років, тому відсутні підстави для відмови у його задоволенні. Описка в РНОКПП не впливає на суть позовних вимог, наданий паспорт позивача є документом, що посвідчує особу, а доводи щодо недійсності розписки є бажанням сторони переглянути рішення суду десятирічної давності. Просив задовольнити позовні вимоги.

04.12.2023 на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначено про відсутність спору між сторонами та відсутність заборгованості станом на дату подання позову, в зв`язку з чим просив закрити провадження у справі.

18.01.2024 на адресу суду надійшли пояснення відповідача, в яких зазначено, що з рішення суду не виникає зобов`язання, а відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, тому позивач безпідставно застосовує статтю 625 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення, просив задовольнити. Вказав, що борг за судовим рішення відповідач у 2016 році частково погасив орієнтовно в сумі 14 000 грн., а 26.06.2023 сплачено залишок заборгованості другим траншем. Інфляційні втрати та 3% нараховані лише на суму боргу, що надійшла у червні 2023 року. Заявлено про подання доказів понесених судових витрат на правову допомогу.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що сплатив борг за рішенням суду. Підтвердив, що частково сплатив борг раніше, а іншу частину - в 2023 році через орган ДВС, всього 68 185,92 грн. з урахуванням виконавчого збору.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2015 у справі № 357/12755/15-ц 2-357/3875/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 69 866,80 грн., три проценти річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання в сумі 4 855,89 грн. та 747,24 грн. судових витрат, всього 75 469, 93 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 23.11.2015 та 01.12.2015 видано виконавчий лист.

09.12.2015 постановою старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Ковальчевським А.І. відкрито виконавче провадження № 49612009 про примусове виконання вказаного виконавчого листа.

10.12.2016 на виконання вказаного рішення ОСОБА_1 сплачено 14 822,14 грн., що вбачається з копії квитанції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Згідно з платіжною інструкцією № 10778 від 26.06.2023, борг у розмірі 60 469,93 грн. у ВП № 49612009 сплачено ОСОБА_1 через орган ДВС.

При вирішенні справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням суду, що набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача 75 469, 93 грн. та на його виконання видано виконавчий лист, який частково виконано у грудні 2016 року в сумі 14 822,14 грн. та 26.06.2023 - в сумі 60 469,93 грн.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідачів з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 459/3560/15-ц, від 11.07.2018 у справі № 753/23612/15-ц, від 05.09.2018 у справі № 461/479/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 761/43507/16-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Отже, відповідач мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 60 469,93 грн. в період з грудня 2016 року по 26.06.2023.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за неналежне виконання судового рішення.

Доводи відповідача про те, що рішення не набрало законної сили суд відхиляє, оскільки з матеріалів справи та Державного реєстру судових рішень вбачається зворотнє.

Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан, який продовжено на час призначеної судом дати судового засідання.

З огляду на вказане, інфляційні втрати та 3% річних не підлягаю стягненню за період починаючи з 24.02.2022.

Суд також зауважує, що позивачем не порушено строк звернення до суду, тому доводи в цій частині судом відхиляються.

Таким чином, за борговий період з 30.06.2020 по 23.02.2022 розмір інфляційних втрат позивача складає 9 999,52 грн. (60 470 х 1,16536332 - 60 470), 3% річних - 2 999,45 грн. (60 470 х 3 х 185 / 366 / 100) + (60 470 х 3 х 419 / 365 / 100).

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову шляхом стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок порушення ним зобов`язань.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, задоволено судом до стягнення грошову суму 12 998,97 грн., отже пропорційно до цієї суми розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 400,02 грн. (1 073,60 х 37,26%).

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 280, 282, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 9 999,52 грн., 3% річних в розмірі 2 999,45 грн. та судовий збір в розмірі 400,02 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підписання) до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні оголошено (підписано) лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.01.2024.

Суддя А. Ю. Цуранов