Справа № 459/4315/23
Провадження № 2/459/855/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Новосада М.Д.

з участю секретаря судових засідань Козак І. Я.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

28.12.2023 позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати договір дарування від 18.10.2016 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладений внаслідок помилки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 28.02.2008 сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 09.12.2022. 14.09.2012 купив спірну квартиру, для покупки якої оформив кредит під іпотеку, який виплачував за власні кошти. 18.10.2016 він подарував частку даної квартири відповідачу. Останній також належить частка квартири по АДРЕСА_2 . Зазначає, що квартиру придбав за кошти, які були в нього до шлюбу, та кошти, які позичив в банку під іпотеку. При купівлі-продажу спірної квартири з відповідачем була усна домовленість, що квартира буде належати йому. На прохання ОСОБА_4 , він подарував їй частку квартири, оскільки був переконаний, що є одноособовим власником. Помилково думав, що одну половину дарує відповідачу, а другою половиною володіє на праві приватної часткової власності. Про цю помилку стало відомо із зустрічного позову по справі №459/3481/23. Підставою недійсності оспорюваного договору дарування є те, що він суперечить його правам та інтересам, оскільки він є особою з ІІІ групою інвалідності, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, помилка у зв`язку з неправильним сприйняттям ним фактичних обставин. Під час підписання договору дарування, також допустив помилку в тому, що лишив себе права власності на квартиру, не маючи іншого житла, нотаріус не пояснив наслідки.

Ухвалою від 11.01.2024 було відкрито провадження у справі.

24.01.2024 відповідач подала відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності (а.с.35-39, 40-43), де вказала, що перебуваючи в шлюбі з позивачем, було придбано спірну квартиру, підставою для купівлі якої слугували її заощадження у розмірі 80129,23 грн, отримані як разова виплата у зв`язку з втратою професійної працездатності на виробництві. Також оформили кредит на позивача, який сплачували спільно. Заперечує факт спільної усної домовленості про те, що спірна квартира буде належати позивачу на праві одноособової приватної власності. Зазначає, що твердження позивача про те, що договір дарування був вчинений внаслідок помилки, не відповідає дійсності. Оскільки при укладанні договору купівлі-продажу, нотаріусом було роз`яснено, що квартира є спільним майном подружжя. Також не відповідає дійсності факт укладання договору дарування під впливом помилки, так як підписанням договору сторони підтвердили, що дійшли згоди по всіх істотних умовах договору та нотаріусом надано усі роз`яснення. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

У заяві про застосування строків позовної давності зазначає, що не погоджується з тим, що позивачу було відомо про допущено помилку після отримання зустрічної позовної заяви, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу квартири, вона була присутня, надавала згоду на купівлю, та нотаріусом роз`яснювалось, що квартира, придбана у шлюбі, є спільним майном подружжя. У договорі дарування вказано, що від нотаріуса сторони отримали всі роз`яснення, перед його підписанням, нотаріус з`ясовував, чи розуміє позивач наслідки, наголошував, що вона буде одноособовим власником, він не заперечував. З моменту підписання договору дарування минуло 7 років, а позовна давність встановлюється 1 рік, тому вважає, що пропущено строк позовної давності.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача подала заяву щодо призначення справи до судового розгляду.

11.03.2024 підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, його представник пояснив, що на час укладання договору дарування позивач був переконаний, що він є одноособовим власником квартири, оскільки вона була зареєстрована на нього, тому мала місце помилка, вважає, що строк позовної давності не пропустив, оскільки позивачу стало відомо про помилку зі змісту зустрічного позову іншої справи. Просить позовні вимоги задоволити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, її представник заперечила щодо задоволення позову, просила застосувати строк позовної давності, оскільки такий 1 рік. Пояснила, що сторони купляли квартиру під час шлюбу як спільне майно подружжя, брали кредит, який виплатили. Через 2 роки позивач дарує відповідачу частку квартири. Обставини, які були на момент вчинення правочину про помилку не наведені позивачем. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення, оглянувши матеріали,з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

Позивач є пенсіонером, згідно з копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого Пенсійним фондом України (а.с. 21).

Сторони уклали шлюб 19.04.2007, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Червоноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який було розірвано 09.12.2022, відповідно до позовної заяви (а.с. 20).

Встановлено, що 14.09.2012 між сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І. С., який укладено за згодою дружини покупця (а.с. 6-7).

Відповідно до договору дарування, від 18.10.2016, посвідченого державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Стеців М. Р., ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , (а.с. 8-10).

Із копії витягу про державну реєстрацію прав №35549455, виданого КП Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що позивачу на праві приватної власності за договором купівлі-продажу від 14.09.2012 належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 16).

Згідно з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, ОСОБА_3 уклав договір іпотеки 14.09.2012, за яким зобов`язувався сплатити 120 000 грн до 14.09.2015 (а.с. 15).

Відповідно до копій угод про надання кредиту, від 19.02.2020, 09.03.2021, 15.09.2021, позивачу надавались у кредит кошти, у сумі 38850,00 грн, 66000,00 грн, та 70000,00 грн (а.с. 17, 18, 19).

Згідно ст.12 ч.1 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотне значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Позивач в обгрунтування своїх вимог зазначив лише те, що він вважав, що квартира належить йому одноособово, і по домовленості з відповідачем подарував їй 1/2 частину. Проте, як встановлено із копії договору купівлі-продажу спірної квартири, при її купівлі відповідач була присутня, надала згоду як один із подружжя. Позивачу достеменно було відомо, що дане майно буде їх спільною власністю подружжя. Тому, наведені позивачем обставини, на думку суду, не є істотними.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не надано жодних доказів про те, що договір дарування було укладено на підставі помилки.

Відповідач подала заяву, в якій просить застосувати строки позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування.

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до приписів ст. 266 ЦК України визначено що зі спливом позовної давності до позовної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В аспекті звернення до суду за захистом порушеного права, тлумачити ці поняття слід з точки зору природи застосовних норм матеріального права, а виходячи зі значення таких вимог для судового захисту прав позивача.

Тому додатковими у розумінні ст. 266 ЦК України є вимоги про надання судового захисту, існування яких об`єктивно залежить від існування у позивача права на одержання судового захисту за основною вимогою.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає, що за змістом ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. У разі, коли таке право чи інтерес не порушені, суд має відмовити в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суду слід відмовляти в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин його пропущення.

На думку суду, обставини, факти й докази у цьому спорі свідчать про відсутність порушення, невизнання чи оспорення прав й інтересів позивача, тому у позові слід відмовити по суті за необґрунтованістю вимог.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. Відтак у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування недійсним відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14.08.2024.

Суддя: М. Д. Новосад