Справа № 144/1225/21
Провадження № 22-ц/801/1769/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 рокуСправа № 144/1225/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Медвецького С.К.,

за участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом та прибережно-захисною смугою, шляхом визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку та демонтажу огорожі, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Мамедова Андрія Вагіфовича на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Бондарук О.П., дата складення повного тексту рішення 13 червня 2024 року,

встановив:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом та прибережно-захисною смугою, шляхом визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку та демонтажу огорожі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником 38/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0917 га, кадастровий номер :04:003:0122 та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1841 га, кадастровий номер :04:003:0123, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Між її будинком, що за адресою: АДРЕСА_1 та будинком відповідача ОСОБА_2 знаходиться проїзд до річки «безіменної», яка протікає паралельно вул. Мічуріна. У відповідності до Генерального плану смт. Теплик передбачена наявність проїзду до прибережно-захисної смуги безіменної річки, для прогону худоби і проїзду до присадибної ділянки ОСОБА_1 , при цьому ширина проїзду має складати від 3,5 до 4,5 метрів та має відповідати ДБН 360-92* табл. 7.3 «Планування та забудова сільських та міських поселень».

Відповідно до Рішення 41 сесії 6 скликання від 11 серпня 2015 року Теплицької селищної Ради за № 621 відповідачу ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_2 .

06 жовтня 2015 року Рішенням 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної Ради за № 636 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815, та 0,4081 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816, по АДРЕСА_2 .

Приватизовану земельну ділянку відповідач ОСОБА_2 26 червня 2020 року загородив, при цьому було загороджено частину проїзду. У зв`язку з чим у позивача відсутній доступ до земельної ділянки, чим порушуються її права та чиняться перешкоди в користуванні власністю.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 із цим позовом, в якому вона просила:

-визнати незаконним та скасувати Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815, та 0,4081 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816, по АДРЕСА_2 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер :04:003:0815, та 0,4081 га, кадастровий номер :04:003:0816, по АДРЕСА_2 ;

-зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом по АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності шляхом демонтажу встановленої огорожі.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Теплицької селищної ради про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом та прибережно-захисною смугою, шляхом визнання незаконним та скасування рішення ограну місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку та демонтажу огорожі, задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815, та 0,4081 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816, по АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер :04:003:0815, та 0,4081 га, кадастровий номер :04:003:0816, по АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом по АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності шляхом демонтажу встановленої огорожі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн судового збору.

Стягнуто з Теплицької селищної ради на користь ОСОБА_1 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн судового збору.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року мотивоване тим, що при виготовленні технічної документації із землеустрою громадянину ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 допустив помилки, щодо встановлення меж земельних ділянок :04:003:0815 та :04:003:0816, в натурі, а саме помилково до приватизованих відповідачем ОСОБА_2 земельних ділянок включено прогін-проїзд, який значиться в Генеральному плані смт. Теплик та прибережно захисна смуга уздовж річки, вказане потягло за собою незаконність прийнятих рішень органу місцевого самоврядування та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , які підлягають скасуванню.

Окрім того, оскільки власником вказаних земельних ділянок було встановлено огорожу, яка перешкоджає Позивачу у доступі до проїзду та прибережно-захисної смуги загального користування, суд дійшов висновку про зобов`язання Відповідача усунути перешкоди у користуванні спільним проїздом та прибережно-захисною смугою, шляхом демонтажу огорожі.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Мамедов Андрій Вагіфович подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника висновок експерта в частині дослідження невідповідності документації із землеустрою вимогам законодавства не свідчить про протиправність чи незаконність такої документації. Вважає, що судом помилково скасовано рішення Теплицької сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою в частині земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0815, оскільки відповідно до висновку експерта остання не накладається на прибережну захисну смугу. Поряд з цим покликається на відсутність проєкту землеустрою по розробленню і встановленню прибережних смуг в смт. Теплик, що унеможливлювало експерту встановити накладення, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0816 на прибережну захисну смугу. Крім того звертає увагу на те, що висновком експерта дійсно встановлено невідповідність розмірів прогону-проїзду Генеральному плану смт. Теплик, проте не зазначено внаслідок накладення якої саме земельної ділянки відбулось звуження спірного прогону-проїзду. Вважає, що надані заявником фотографії та пояснення не підтверджують обґрунтованість позовних вимог.

30 липня 2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Човганюк А.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в ній вказавши, що суд прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1705, посвідченого державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В., позивач ОСОБА_1 є власником 38/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1708 та № 1711, посвідчених державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В., позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0917 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:003:0122 (т. 1, а.с. 9) та земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1841 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:003:0123, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10).

Відповідно до Рішення 41 сесії 6 скликання від 11 серпня 2015 року Теплицької селищної Ради за №621 відповідачу ОСОБА_2 було надано Дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 55).

Згідно Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної Ради від 06 жовтня 2015 року за №636 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 та 0,4081 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816 по АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 14).

У відповідності до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0815 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , номер запису про право 20407555 від 11 травня 2017 року (т. 1, а.с.19-20).

Згідно даних Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0816 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4081 га, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , номер запису про право 20406848 від 11 травня 2017 року (т. 1, а.с.21-22).

Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 18 червня 2020 року № У-213/0-946/6-20 на звернення спадкодавця Позивачки батька ОСОБА_4 вбачається, що згідно даних Державного земельного кадастру координати земельної ділянки гр. ОСОБА_2 , які внесені до Національної кадастрової системи, не відповідають координатам, які вказані у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) (т.1, а.с. 15).

Згідно відповіді селищного голови Теплицької селищної ради від 18 червня 2020 року № 738 на звернення спадкодавця Позивачки щодо наявності прогону-проїзду по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 а зазначено, що відповідно до Генерального плану населеного пункту Теплик передбачено наявність проїзду до прибережно-захисної смуги безіменної річки, яка протікає паралельно вулиці Мічуріна між вказаними домоволодіннями. Ширина даного проїзду має складати не менше як 3,5 м до 4,5 м при одній смузі руху (ДБН 360-92* табл. 7.3 «Планування та забудова сільських та міських поселень») та передбачений для прогону худоби і проїзду до присадибних земельних ділянок. Також повідомлено, що питання проїзду по АДРЕСА_1 між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 буде вирішуватись на черговій сесії Теплицької селищної ради, яке планується провести 26 червня 2020 року (т. 1, а.с. 16).

Відповідно до Рішення 11 сесії 7 скликання Теплицької селищної ради від 26 червня 2020 року за №250-11, при виготовленні технічної документації із землеустрою громадянину ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 допустив помилки, щодо встановлення меж земельних ділянок :04:003:0815 та :04:003:0816, в натурі, а саме помилково до приватизованих відповідачем ОСОБА_2 земельних ділянок включено прогін-проїзд, який значиться в Генеральному плані смт. Теплик та прибережно захисна смуга уздовж річки. Для приведення у відповідність до законодавства земельних ділянок було вирішено звернутися до суду (т. 1, а.с. 18).

Згідно ухвали Вінницького окружного адміністративного суду № 120/4176/20-а від 06 жовтня 2020 року у відкриті провадження в адміністративній справі за позовом Теплицької селищної ради до ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, відмовлено (т. 1, а.с. 62-64).

Згідно висновку експерта від 27 вересня 2023 року №93/10.20/10.7/2023: земельна ділянка площею 0,1500 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 ( АДРЕСА_2 ), що передана у власність відповідачу ОСОБА_2 , не накладається на прибережну захисну смугу уздовж Безіменної річки, яка протікає паралельно вулиці Мічуріна; документація із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1500 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 ( АДРЕСА_2 ), не в повній мірі відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування; земельна ділянка площею 0,4081 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816 ( АДРЕСА_2 ), що передана у власність відповідачу ОСОБА_2 , накладається на прибережну захисну смугу уздовж «безіменної» річки, яка протікає паралельно вулиці Мічуріна. Орієнтовна площа накладення 0,0777 га; документація із землеустрою на земельну ділянку площею 0,4081 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816 ( АДРЕСА_2 ), не в повній мірі відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування; фактична ширина довжини прогону-проїзду не відповідає тому, що наведено на наданій на дослідження картографічній основі Генерального плану смт. Теплик. Фактична ширина прогону-проїзду не відповідає ширині, зазначеній в табл. 7.3 ДБН 360-92 «Планування та забудова сільських та міських поселень» (т. 2, а.с. 107-131).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Частиною 2 статті 95 Земельного кодексу України встановлено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 96 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок і процедура передачі земельної ділянки у власність громадянинові встановлена статтею 118 ЗК України.

Зокрема, ч. 7 вказаної статті ЗК України встановлено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія).

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянкою та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини десята, одинадцята статті 118 ЗК).

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок; проекти землеустрою погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 393 ЦК України передбачено, що акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується.

При виявленні порушень закону, в тому числі вимог статті 118, 116 Земельного Кодексу прийняті радою рішення визнаються незаконними та скасовуються в судовому порядку.

Водночас статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), на яку посилається заявник, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Конституції України, положення якої є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Відповідно до статті першої, пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2021 року у справі № 350/1969/14 (провадження № 61-333св21) зроблено висновок, що: «для задоволення вимог члена територіальної громади достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями комунальної власності , які не підлягають приватизації (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим.».

Як вбачається з матеріалів справи за клопотанням позивача було проведено судову земельно-технічну експертизу, якою зокрема, встановлено, що земельна ділянка площею 0,1500 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 ( АДРЕСА_2 ), що передана у власність відповідачу ОСОБА_2 , не накладається на прибережну захисну смугу уздовж Безіменної річки, яка протікає паралельно вулиці Мічуріна, а земельна ділянка площею 0,4081 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816 ( АДРЕСА_2 ), що передана у власність відповідачу ОСОБА_2 , накладається на прибережну захисну смугу уздовж «безіменної» річки, яка протікає паралельно вулиці Мічуріна. Орієнтовна площа накладення 0,0777 га.

З огляду на викладене, встановивши наявність накладення земельної ділянки відповідача на прибережну захисну смугу уздовж «безіменної» річки площею 0,0777 га, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,4081 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:003:0816, по АДРЕСА_2 та державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку, оскільки вказане накладання земельної ділянки порушує права позивача на безперешкодне користування «безіменної» річки, яка перебуває у загальному користуванні.

Місцевий суд обґрунтовано вважав, що це буде ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Вказаний висновок релевантний з постановою Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 363/3553/20 (провадження № 61-8290св23).

Покликання в апеляційній скарзі на відсутність проєкту землеустрою по розробленню і встановленню прибережних смуг в смт. Теплик, що унеможливлювало експерту встановити накладення, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0816 на прибережну захисну смугу є неспроможними з огляду на наступне.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Вказаний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).

Відтак рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Натомість вирішуючи спір в частині скасування Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 та державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку, а також зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом по АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності шляхом демонтажу встановленої огорожі, місцевий суд не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту це містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Відповідно до ст. 16 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням відомостей Державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі у цифровій формі в державній системі координат у формі електронних документів, що містять базові і тематичні геопросторові дані.

Відповідно до статті 17 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до пунктів 2, 3, 5, 11 Порядку складення плану земельно-господарського устрою території населеного пункту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2008 року № 79, план розробляється з метою здійснення організаційно-правових, інженерно-технічних та природоохоронних заходів щодо використання земель відповідно до цільового призначення, розподілу земель за формами власності та користування, зокрема оренди, забезпечення режиму використання земель у межах охоронних зон, зон особливого режиму та захисту від руйнування.

Замовником плану може бути сільська, селищна, міська рада та її виконавчий орган у межах їх повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міська держадміністрація у разі делегування їй таких повноважень відповідними радами.

Планом визначаються, зокрема, межі земельних ділянок усіх форм власності та користування із зазначенням їх цільового призначення, межі охоронних і санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель.

Затверджений план є підставою для здійснення продажу в установленому законодавством порядку, надання у власність або оренду земельних ділянок для реконструкції, заміни житлового фонду після вилучення, викупу земельних ділянок для суспільних потреб.

Отже, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, плану земельно-господарського устрою, за їх відсутності межі існуючих доріг загального користування визначаються відповідно до будь-якої іншої містобудівної документації.

Так в матеріалах справи наявна відповідь селищного голови Теплицької селищної ради від 18 червня 2020 року № 738 наданої на звернення спадкодавця Позивачки щодо наявності прогону-проїзду по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 в якій зазначено, що відповідно до Генерального плану населеного пункту Теплик передбачено наявність проїзду до прибережно-захисної смуги безіменної річки, яка протікає паралельно вулиці Мічуріна між вказаними домоволодіннями. Ширина даного проїзду має складати не менше як 3,5 м до 4,5 м при одній смузі руху (ДБН 360-92* табл. 7.3 «Планування та забудова сільських та міських поселень») та передбачений для прогону худоби і проїзду до присадибних земельних ділянок (т. 1, а.с. 16).

Проте зазначена відповідь не підтверджує самого факту накладення земельної ділянки, зокрема, відповідача на спірний прогін/проїзд. Те, що відповідно до Генерального плану населеного пункту Теплик передбачено наявність прогону/проїзду до прибережно-захисної смуги безіменної річки та його нормативної ширини не є достатнім для визначення, чи порушує земельна ділянка відповідача межі цього проїзду.

Також не доводиться таке накладення і висновком експерта від 27 вересня 2023 року №93/10.20/10.7/2023, оскільки таким лиш встановлено, що фактична ширина проїзду не відповідає нормам, встановленим Генеральним планом та ДБН 360-92.

Відтак в матеріалах справи відсутні докази, які б безумовно підтверджували, що саме земельна ділянка відповідача, стала причиною звуження прогону/проїзду та унеможливлення доступу до земельної ділянки ОСОБА_1 .

Будь які інші докази порушення прав позивача шляхом накладення земельної ділянки відповідача на спірний прогін/проїзд матеріали справи не містять, як і не додано таких до суду першої та або апеляційної інстанції.

Посилання суду попередньої інстанції на світлини, які додані до позовної заяви, а також пояснення позивачки по справі ОСОБА_1 та її представника, як на підставу того, що внаслідок встановленої відповідачем ОСОБА_2 огорожі на спільному проїзді, він звужений та створені перешкоди заїзду до будинковолодіння позивачки, не можуть бути визнані достатніми та беззаперечними доказами, оскільки такі не підтверджують, що саме земельна ділянка відповідача або ж його дії по встановленню огорожі, призвели до звуження проїзду. Відсутність належних, допустимих і достатніх доказів у цій частині не дозволяє зробити висновок про те, що саме відповідачем було створено перешкоди, які обмежують право позивачки на користування спільним проїздом.

Також помилковим є посилання суду першої інстанції на відповідь Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 18 червня 2020 року № У-213/0-946/6-20, в якій зазначено, що згідно даних Державного земельного кадастру координати земельної ділянки гр. ОСОБА_2 , які внесені до Національної кадастрової системи, не відповідають координатам, які вказані у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості), оскільки вказана інформація не дозволяє зробити висновок про не відповідність координат земельної ділянки відповідача та накладення такої саме в сторону спільного проїзду/прогону.

Вказані обставини залишились поза увагою місцевого суду.

Отже, обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні справи суд частково допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, зокрема, в частині скасування Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 та державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку, а також зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом по АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності шляхом демонтажу встановленої огорожі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції, зокрема, в вищезазначеній частині підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатила судовий збір в розмірі 2724,00 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме на 50% від вимоги про визнання незаконним та скасування Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року та 50% від вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача, а в інших вимогах відмовлено, тому на користь ОСОБА_1 з кожного відповідача, зокрема, ОСОБА_2 та Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, за подання позовної заяви в сумі 454,00 грн.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції, сплатив судовий збір в розмірі 4086 грн., що документально підтверджено відповідною квитанцією.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена 50% від вимоги про визнання незаконним та скасування Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, 50% від вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача від заявлених та 100% від вимоги про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні проїздом, тому, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 2724 грн.

Водночас, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України різниця судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 2270,00 грн (2724,00 - 454,00 = 2270,00 грн).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , адвоката Мамедова Андрія Вагіфовича задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року в частині скасування Рішення 42 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради за №636 від 06 жовтня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам на території Теплицької селищної ради для надання у приватну власність та надано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:003:0815 та державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку, а також зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом по АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності шляхом демонтажу встановленої огорожі скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Стягнути з Теплицької селищної ради на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 454,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2270,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

С.К. Медвецький