КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 359/7759/23 Головуючий у суді першої інстанції - Журавський В.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4821/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яку обґрунтувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та від цього шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник вказувала, що ОСОБА_3 постійно здійснює фізичний та психологічний тиск на неї, останнім часом здійснює погрози вбивства рідних та близьких заявниці.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Оріхів Запорізької області за місцем проходження військової служби заявниці, ОСОБА_3 вимагав, щоб остання забрала речі, поїхала разом з ним в невідомому напрямку. На відмову від вчинення таких дій ОСОБА_3 разом з іншими невідомими особами застосував до заявниці фізичне насильство у вигляді хватання, скручування рук, штовхання. Потім її притиснули до підлоги та одягнули на руки стяжки і силоміць посадили до автомобіля.

Вказувала, що 29 червня 2023 року її було вивезено до м. Києва на базу розташування підрозділу департаменту розвідки та роз`яснено про необхідність домовлятись з колишнім чоловіком стосовно подальшого проходження військової служби.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 змушена була втікати до військової частини з метою несення служби та переховування від колишнього чоловіка.

Крім того, посилалась на те, що ОСОБА_3 вчиняв відносно неї статеві домагання, а також здійснює подальший психологічний тиск, який полягає у листуваннях з погрозами.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки строком на 6 місяців, а саме: заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань менше 100 метрів до місця проживання (перебування), військової служби інших місць її частого відвідування; заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у невідомому місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_3 вести листування та телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання, а є тимчасовим заходом, виконуючи захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, до вирішення питання про класифікацію дій особи та прийняття стосовно неї рішення у адміністративних або кримінальних провадженнях.

Вважає хибним висновок суду, що сам по собі факт звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про внесення відомостей про кримінальне правопорушення не підтверджує акт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, оскільки заяву про вчинення злочину подано не лише за фактом домашнього насильства, а й за фактом викрадення ОСОБА_1 та її примусового утримання протягом декількох днів.

Натомість, висновок суду щодо відсутності у ОСОБА_3 статусу кривдника, оскільки він не притягався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявниці.

Разом з тим, вказує, що з переписки з контактами « ОСОБА_5 » та «Міжнародна конф», керівником якої є ОСОБА_3 , вбачається, що погрози заявниці здійснені від особи саме ОСОБА_3 , та такими діями останній вчиняє домашнє насильство, зокрема, психологічного характеру.

В апеляційній скарзі представник посилається й на те, що ОСОБА_3 був повідомлений cудом про засідання телефонограмою саме на номер телефону НОМЕР_1 , що підписаний як «Міжнародна конф» та з якого надходили погрози ОСОБА_1 , однак з невідомих мотивів в оскаржуваному рішенні вказано, що належними доказами не підтверджено, що саме ОСОБА_3 користується вказаними вище номерами.

Звертає увагу, що у травні 2019 року був виданий припис відносно ОСОБА_3 , що свідчить про систематичність вчинення ним протиправних дій відносно заявниці та тривають протягом багатьох років, про що також свідчать і численні виклик поліції ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, а також наголошуючи, що просить тільки обмежити ОСОБА_3 у праві спілкування з ОСОБА_1 , представник - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Апелянт у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, зокрема на електрону адресу зазначену апелянтом в апеляційній скарзі та на зазначений в апеляційній скарзі телефон (а.с. 120, 121), до суду апеляційної інстанції не з`явилася та заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які б могли бути визнанні поважними не подала.

ОСОБА_3 також, будучи належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явився та заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які б могли бути визнанні поважними не подав.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 08 серпня 2023 року представник заявника ОСОБА_2 звернулась до ДБР, Національної поліції України та Офісу Генерального прокурора з заявою про кримінальне правопорушення вчинене відносно ОСОБА_1 ОСОБА_3 разом з невстановленими особами, які представилися представниками департаменту розвідки. (а.с.44-49).

Зі змісту вказаної вбачається, що 28 червня 2023 року близько 21 години в м.Оріхів Запорізької області за місцем перебування розвідувального взводу ВЧ НОМЕР_2 прибув колишній чоловік військовослужбовиці вказаної частини ОСОБА_1 - ОСОБА_3 разом з невстановленими особами, які представилися представниками департаменту розвідки. ОСОБА_3 вимагав, щоб ОСОБА_1 забрала речі і виїхала разом з ними в невідомому напрямку, на що остання повідомила, що є діючим військовослужбовцем та не може залишити місце несення військової служби, окрім того не має бажання з ним їхати, адже попередній досвід взаємовідносин свідчить про загрозу її життю та здоров`ю, як наслідок такого спілкування. На відмову їхати з ОСОБА_3 та особами, що представилися представниками департаменту розвідки, було вказано про те, що відносно ОСОБА_1 внесені відомості до ЄРДР за ст.111 КК України та вона має поїхати для дачі пояснень. Після відмови поїхати до ОСОБА_1 було вчинено фізичне насилля (хватали, скручували руки, штовхали, притискали до підлоги, щоб не могла надавати спротив), вдягнено стяжки на руки та силоміць посаджено до автомобіля без документів та засобів зв`язку. 29 червня 2023 року ОСОБА_1 було вивезено до м. Києва на базу розташування підрозділу Департаменту розвідки, де повідомлено про необхідність поїхати додому та домовлятися з колишнім чоловіком ОСОБА_3 стосовно продовження несення служби в лавах ЗСУ. На відмову ОСОБА_1 їхати з ОСОБА_3 її попросили покинути режимний об`єкт та фактично виштовхнули з території. В подальшому ОСОБА_1 була змушена їхати з ОСОБА_3 та тікати до військової частини з метою несення служби та переховування від колишнього чоловіка. За викладених обставин представник заявника ОСОБА_2 просила внести відомості до ЄРДР за фактом викрадення ОСОБА_1 особами, в тому числі представниками правоохоронних органів, шляхом зловживання своїми службовими обов`язками, в тому числі залякування командування ВЧ, застосування фізичного та психологічного насильства, вчинене в умовах воєнного стану, відповідальність за що передбачена ч.3 ст.146, ч.2 ст.365, ч.4 ст.426 КК України.

Також суд зазначає, що із копії виписки-епікризу із медичної картки стаціонарного хворого (а.с.11) та копії направлення (а.с.13) вбачається, що ОСОБА_1 була направлена до КНП «Звягельська багатопрофільна лікарня» на лікування та перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 04 по 11 липня 2023 року. 07 липня 2023 року їй була проведена операція та призначено лікування.

Обґрунтовуючи свої вимоги заявницею надані роздруківки листування за допомогою месенджера (а.с.31-43). За змістом яких особи на ім`я «Міжнародна конф» та « ОСОБА_5 » висловлюють погрози та нецензурні вислови стосовно особи на ім`я « ОСОБА_6 ».

Вирішуючи подану ОСОБА_1 заяву про видачу обмежувального припису та відмовляючи у її задоволенні, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що сам по собі факт звернення заявника до правоохоронних органів з заявою про внесення відомостей про кримінальні правопорушення не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильств.

Не доведеним суд визнав і факт чинення погроз на адресу заявника ОСОБА_1 саме ОСОБА_3 обґрунтувавши це тим, що в матеріалах цивільної справи відсутні відомості про те, що особи з ім`ям «Міжнародна конф» та « ОСОБА_5 » користуються номером мобільного телефону, яким користується ОСОБА_3 , що об`єктивно виключає можливість перевірити належність вказаного листування саме йому. З цих підстав суд вважає вказану роздруківку скріншотів з мобільного додатку неналежним доказом.

Суд критично оцінив саме твердження заявника стосовно того, що будучи керівником вказаної громадської організації, ОСОБА_3 особисто веде листування від імені громадської організації, тому роздруківка вищевказаних повідомлень свідчать про те, що вони відправлені від імені ОСОБА_3 .

Необґрунтованим також суд визнав доводи заявника проте, що раніше постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року був виданий обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 та були визначені заходи тимчасового обмеження його прав та на нього покладені наступні обов`язки строком в п`ять місяців, зокрема заборонено ОСОБА_3 наближатися на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 ; заборонено ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який інший спосіб спілкуватися з нею; заборонену ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, починаючи з 14 травня 2019 року. Даючи вказаним обставинам оцінку суд зазначив, що вказана обставина сама по собі не може свідчити, що ОСОБА_3 в подальшому, тобто після видачі обмежувального припису у 2019 році, продовжує вчиняти домашнє насильство відносно ОСОБА_1 за відсутності належних та допустимих доказів.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви щодо видачі обмежувального припису відповідає з огляду на наступне.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 надала скрін-шоти повідомлень з телефону, роздруківки з телефонного месенджера, що містять погрози, принизливі та нецензурні вислови на її адресу та які за її доводами були направлені їй саме бувшим її чоловіком ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачкою скрін-шоти як докази в розумінні ст. 76-79 ЦПК України визнав їх неналежними доказами, посилаючись на те, що заявником не надано та в матеріалах цивільної справи відсутні відомості про те, що особи з ім`ям «Міжнародна конф» та « ОСОБА_5 » користуються номером мобільного телефону, яким користується ОСОБА_3 , що об`єктивно виключає можливість перевірити належність вказаного листування саме йому.

Колегія суддів перевіряючи доводи апелянта щодо неправильності висновку суду першої інстанції в частині оцінки зазначених доказів виходить із наступного.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно доЗакону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Як зазначила Велика Палата Верховоного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 « Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах»

Отже, розглядаючи вказану справу суд першої інстанції обґрунтовано не визнав подані ОСОБА_1 скрін-шоти із телефонного месенджера належним доказом вчинення ОСОБА_3 дій психологічного характеру, які містили погрози, приниження та нецензурні вислови, оскільки доказів відправлення таких відправлень саме ОСОБА_3 суду подано не було.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суд першої інстанції проте, що сам по собі факту звернення представника ОСОБА_1 до суду із заявою про вчинення насильницьких дії ОСОБА_3 разом з іншими особами не є належним доказом, оскільки право громадянина на звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень є її Конституційним правом. Разом із тим відповідного процесуального рішення даних органів щодо доведеності вказаних неправомірних дій ОСОБА_3 заявником суду не пбуло подано.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди заявника з проведеною судом першої інстанції оцінкою доказів зводяться до необхідності їх переоцінки та встановлення обставин.

Разом із тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявник не довела в суді вчинення відносно неї домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, які досліджені належним чином, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Отже, розглядаючи подану ОСОБА_1 заяву, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 07 лютого 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв