ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/7186/21
Номер провадження 22-ц/818/107/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченка В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року в складі судді Богдан М.В., у справі № 641/7186/21 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позов мотивовано тим, що позивач надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами. Зазначає, що відповідач не в повному обсязі сплачував вартість наданих послуг, у зв`язку з чим станом на 01 вересня 2021 року виникла заборгованість за період з 01 січня 2002 року по 31 серпня 2021 року в розмірі 121787 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 121787 грн, відповідно до статті 625 ЦК України 3% річних у сумі 3471 грн 51 коп та інфляційні витрати у сумі 7210 грн 17 коп, відшкодувати понесені судові витрати.

16 листопада 2021 року та 02 травня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що він заперечує проти позову, не визнає вимоги КП «ХТМ» щодо зазначеної заборгованості, вважає їх необґрунтованими та незаконними, оскільки позивачем не надано доказів виникнення зобов`язання, якими він мотивує свої вимоги. Також вказав, що представник відповідача Підлужний М.М. не є уповноваженим представником КП «ХТМ», оскільки в нього в порушення вимог ч. 3 ст. 244, ч.1 ст. 245, 246 ЦПК України не було повноважень для здійснення представництва в цивільному процесі, так як ксерокопія довіреності була засвідчена не «особою, уповноваженою на це її установчими документами», а самим представником ОСОБА_2 . Окрім того, на довіреності відсутня мокра печатка КП «Харківські теплові мережі», внаслідок чого, відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦПК України, вказана довіреність являється нікчемною. Аналогічна нікчемна довіреність ОСОБА_2 надана ним і пізніше. Крім того зазначив, що в будинку, в якому він проживає, не підведена гаряча вода, а мешканці користуються електричними бойлерами для нагріву води. Вважає, що розмір та правомірність нарахування заборгованості не доведено у встановленому порядку. Звертає увагу суду на те, що у позивача відсутні докази, які б свідчили про правомірність виникнення цивільних прав та обов`язків між сторонами в даній справі, відомості нарахувань не є належним доказом розміру заборгованості, яка пред`явлена з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року в розмірі 80184,20 грн, 3% річних у розмірі 3471,51 грн, інфляційні витрати у розмірі 7210,17 грн та 1556,99 грн судового збору, а всього 92422, 87 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що несвоєчасна оплата заборгованості за послуги теплопостачання призвела до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку. З урахуванням строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, заборгованість підлягає стягненню за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року в розмірі 80184,20 грн, 3% річних у розмірі 3471,51 грн, інфляційні витрати в розмірі 7210,17 грн.

17 липня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про виправлення описки в судовому рішенні, в якій він просив зазначити, що ухвалене рішення є «Заочним», оскільки в зв`язку з його неявкою в судове засідання, судом мало бути винесено саме заочне рішення.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2023 року в задоволенні заяви відповідача про виправлення описки було відмовлено.

18 липня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про роз`яснення рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, в якій просив зазначити точну грошову суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року в задоволенні заяви відповідача про винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання відмовлено.

18 липня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про роз`яснення рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, в якій просив роз`яснити підстави для розгляду справи не у загальному, а у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 липня 2023 року в задоволенні заяви відповідача про роз`яснення рішення у цивільній справі за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання відмовлено.

17 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована доводами, які є аналогічними доводам зазначеним у відзиві на позовну заяву.

Позивачем КП «ХТМ» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 письмового відзиву не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 25 січня 2024 року, надіслана апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримана 25 грудня 2023 року (том 1, а.с.156).

КП «ХТМ» отримано 25 грудня 2023 року, судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 19 грудня 2023 року (а.с.153. 155);

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу від 05 червня 2013 року, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з централізованою системою теплопостачання, яке здійснює КП "Харківські теплові мережі" (а.с.14-15).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 вересня 2021 року та з копії паспорту НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надаються Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі».

За положеннями статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 67,68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 6 статті 19 вказаного закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, чинних на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у строки, встановлені договором.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) вимагати сплати грошей за надані послуги.

Як вбачається з Відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, відповідач є споживачем послуг теплової енергії шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 . За період з березня 2015 року по 31 серпня 2021 року відповідач має заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 121787 грн (а.с. 3).

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом.

В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року по справі №6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України).

Згідно з ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України плата за надання цих послуг повинна надаватися не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року на заборгованість за вказаний період нараховано інфляційні втрати в розмірі 7210 грн 17 коп. та 3% річних в розмірі 3471 грн 51 коп. (а.с.4).

Доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості, відповідач в ході судового розгляду справи не надав, як і не надав допустимих доказів належного виконання ним зобов`язань по сплаті за житлово-комунальні послуги.

Таким чином рішення суду в частині наявності підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин є правильним, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, у якому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу певну грошову суму, а позивач має право вимагати її сплати від відповідача.

Щодо доводів скарги відповідача, що розрахунок не містить належного підтвердження нарахованої суму заборгованості, є необґрунтованим та не може бути прийнятий судом як доказ, колегія суддів зазначає наступне.

За вимогами п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 04 жовтня 2006 року встановлені тарифи на виробництво, постачання теплової енергії та послуги з центрального опалення і гарячого водопостачання.

Позивач надає послуги з центрального опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги" №1875 від 24 червня 2004 року та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року 630 (надалі - Правила) (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин), регулюють відносини між виконавцем послуг (КП"ХТМ") та споживачами, які отримують ці послуги. Згідно до п. 18 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії, та - до затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання нормативів (норм) споживання.

У спірний період, за який судом першої інстанції стягнуто заборгованість (з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року), ОСОБА_1 був власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрмоленко І.А., за реєстровим № 422 (а.с.14) та згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4410269 від 05 червня 2013 року (а.с.15).

Відповідно, на момент утворення заборгованості та розгляду судом даного спору право власності відповідача не є припиненим, він є власником зазначеної квартири та має нести обов`язок з її утримання, зокрема, оплати комунальних послуг. ОСОБА_1 не спростував обґрунтованість наданих позивачем відомостей про нарахування та неповну оплату відповідачем послуг з теплопостачання та підігріву води. Доводи скарги про те, що до вказаної квартири не підведена гаряча вода, а жителі користуються електричними бойлерами для нагріву води, належними і допустимими у розумінні ст.76 ЦПК України доказами не підтверджено. Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідач з дати набуття у власність квартири, фактично отримував послуги позивача, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Із наданого розрахунку заборгованості (а.с. 3) вбачається, що ОСОБА_1 періодично проводив платежі за отримані послуги з теплопостачання, зокрема у грудні 2015 року, січні червні, липні, жовтні, листопаді 2016 року, січні, травні, серпні, жовтні 2017 року, останній платіж було зроблено у серпні 2018 року. Таким чином, із наведених обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу (частина 1 статті 264 ЦК України), вбачається, що відповідач визнавав обов`язок по внесенню комунальних платежів.

З огляду на те, що КП «ХТМ» не оскаржив судове рішення в частині правомірності застосування строків позовної давності, його обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не досліджується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з визначеним розміром 3 % річних та інфляційних втрат, вважає, що в оскаржуваному рішенні не вірно зазначено розмір 3% річних, оскільки згідно власного розрахунку заборгованості 3% річних має становити : сума стягнення 80184,20 грн :100 = 801,84 грн * 3% = 2405,52 грн, а не 3471, 51 грн, як визначено судом. Крім того, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції відсутні розрахунки інфляційних витрат, тому їх неможливо перевірити.

Судова колегія частково погоджується з даним твердженням позивача з огляду на наступне.

Як вбачається з абзацу 6 мотивувальної частини рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року «Представник позивача у відповідь на відзив надав до суду розрахунок заборгованості з урахуванням строків позовної давності за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем складає 80184,20 грн., інфляційні витрати - 7210,17 грн., 3% річних - 3471,51 грн».

Перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції виявив відсутність вказаного розрахунку заборгованості представника КП «ХТМ» з урахуванням строків позовної давності за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року.

Однак у матеріалах справи наявна відомість про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за період з жовтня 2014 року по серпень 2021 року (а.с.3). Як вбачається з вищевказаної відомості заборгованість ОСОБА_1 перед КП «Харківські теплові мережі» за надання послуг по теплопостачанню до житла за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням строку позовної давності, за період з 22 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року, складає 80184,20 грн (2366,87 грн + 3851,42 грн + 6118,69 грн + 7145,99 грн + 5662,77 грн + 3021,63 грн + 2505,69 + 4586,77 грн + 5674, 45 грн + 4569,88 грн + 3483,2 грн + 2187,61 грн + 2518,03 грн + 6613,97 грн + 4935,3 + 4993,52 грн + 6033,76 грн + 3914,65 грн) (а.с.3).

У зв`язку з чим, апеляційним судом наведено власний розрахунок інфляційних втрат за період з 22 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року (в межах позовних вимог та з урахуванням строків позовної давності).

Також, суд враховує, що відповідно до п 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Отже, штрафні санкції підлягають нарахуванню з 21 дня наступного місяця, що настає за розрахунковим.

Таким чином, кількість днів, за які має бути нараховані 3% річних має визначатися з 21 числа наступного місяця, за яких нараховано послуги, а саме, наприклад, за листопад 2018 року - з 21 грудня 2018 року, тощо.

З огляду на викладене, розмір 3 % річних розраховується за допомогою онлайн калькулятора станом по 31.08.2021 року та становить:

щодо послуг, наданих у листопаді 2018 року у сумі 2366,87 (вартість нарахованих послуг за місяць), 3% річних від простроченої суми становлять 201 грн 16 коп.;

за грудень 2018 року у сумі 3851,42 грн, 3% річних становлять 317 грн 81 коп;

за січень 2019 року у сумі 6118,69 грн, 3% річних становлять 489 грн 33 коп.;

за лютий 2019 року у сумі 7145,99 грн, 3% річних становлять 553 грн 27 коп.;

за березень 2019 року у сумі 5662,77 грн, 3% річних становлять 425 грн 40 коп.;

за квітень 2019 року у сумі 3021,63 грн, 3% річних становлять 219 грн 30 коп.;

за листопада 2019 року у сумі 2505,69 грн, 3% річних становлять 137 грн 78 коп.;

за грудень 2019 року у сумі 4586,77 грн, 3% річних становлять 240 грн 90 коп.;

за січень 2020 року у сумі 5674,45 грн, 3% річних становлять 283 грн 56 коп.;

за лютий 2020 року у сумі 4569,88 грн, 3% річних становлять 216 грн 75 коп.;

за березень 2020 року у сумі 3483,2 грн, 3% річних становлять 156 грн 94 коп.;

за квітень 2020 року у сумі 2187,61 грн, 3% річних становлять 93 грн 00 коп.;

за листопад 2020 року у сумі 2518,03 грн, 3% річних становлять 62 грн 88 коп.;

за грудень 2020 року у сумі 6613,97 грн, 3% річних становлять 148 грн 91 коп.;

за січень 2021 року у сумі 4935,3 грн, 3% річних становлять 98 грн 57 коп.;

за лютий 2021 року у сумі 4993,52 грн, 3% річних становлять 87 грн 01 коп.;

за березень 2021 року у сумі 6033,76 грн, 3% річних становлять 91 грн 25 коп.;

за квітень 2021 року у сумі 3914,65 грн, 3% річних становлять 49 грн. 23 коп.

Загалом: 3873 грн 05 коп.

Інфляційні витрати розраховується за формулою:

[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] х [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу.

[Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Щодо інфляційний втрат, то їх розмір становить: щодо послуг, наданих

в листопаді 2018 року 2366,87 х 118,642% /100% -2366,87 = 441 грн 22 коп.;

в грудні 2018 року 3851,42 х 117,003%/100% - 3851,42 = 654 грн 88 коп.;

в січня 2019 року- 6118,69 х 1 16,075%/100% - 5618,69 = 983 грн 57 коп.;

в лютому 2019 року 7145,99 х 114,926% /100% - 7145,99 = 1066 грн 58 коп.;

в березні 2019 року 5662,77 х 114,354% /100% - 5662,77 = 812 грн 83 коп.;

в квітня 2019 року 3021,63 х 113,334% /100% - 3021,63 = 402 грн 90 коп.,

в листопаді 2019 року 2505,69 х 111,441% /100% - 2505,69 = 286 грн 68 коп.;

в грудня 2019 року 4586,77 х 111,330% /100% - 4586,77 = 519 грн 67 коп.;

в січні 2020 року 5674,45 х 111,553% /100% - 5674,45 = 655 грн 56 коп.;

в лютому 2020 року 4569,88 х 111,330% /100% - 4569,88 = 517 грн 78 коп.;

в березні 2020 року 3483,2 х 111,665% / 100% - 3483,2 = 406 грн 32 коп.;

в квітня 2020 року 2187,61 х 110,779%/ 100% - 2187,61 = 235 грн 80 коп.;

в листопаді 2020 року 2518,03 х 108,598%/ 100% - 2518,03 = 216 грн 51 коп.;

в грудні 2020 року 6613,97 х 107,205% / 100% - 6613,97 = 476 грн 52 коп.;

в січні 2021 року 4935,3 х 106,249%/ 100% - 4935,3 = 308 грн 38 коп.;

в лютому 2021 року 4993,52 х 104,885% /100% - 4993,52 = 243 грн 94 коп.;

в березні 2021 року 6033,76 х 103,847% / 100% - 6033,76 = 232 грн 09 коп.;

в квітні 2021 року 3914,65 х 102,111% / 100% - 3914,65 = 82 грн 63 коп.

Загалом: 8543 грн 86 коп.

Отже, з відповідача за період з 22 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року підлягає стягненню сума 3% річних за прострочення виконання рішення у розмірі 3691,87 грн та інфляційні витрати в розмірі 8238,49 грн, а всього 11930,36 грн.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки розрахований апеляційним судом розмір 3% річних за прострочення виконання рішення склав 3691,87 грн., а інфляційних втрат 8238,49 грн., що перевищує заявлений позивачем розмір, тому з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 3471,51 грн. та інфляційні витрати в розмірі 7210,17 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог.

Посилання відповідача на неправомірний розрахунок заборгованості визначений позивачем є безпідставним та необґрунтованим, адже в силу вимог ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, жодних власних розрахунків відповідач суду не надав, також не було надано доказів на спростування наявної заборгованості по сплаті комунальних послуг або ж доказів на погашення заборгованості, яка утворилася в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати наданих житлово-комунальних послуг. В той же час суд апеляційної інстанції здійснив власний розрахунок заборгованості.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в даній позивачем відомості детально відображено нарахування з наведенням даних про опалювальну площу і діючий тариф, обсяги споживання послуг, оплати споживача, а тому даний доказ є належним, допустимим та відповідає нормам ст.76 - 81, 95 ЦПК України та встановлює споживання відповідачем таких послуг у вказаному обсязі.

З урахуванням вимог статті 257 ЦК України та звернення відповідача із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, а також з урахуванням диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за опалення та гарячу воду за період з 22 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року в розмірі 80184,20 грн, 3% річних в розмірі 3471,51 грн та інфляційних втрат в розмірі 7210,17 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на неправильне застосування судом першої інстанції строку позовної давності і відповідні розрахунки, оскільки КП «ХТМ» звернулось до суду першої інстанції з позовом 22 вересня 2021 року, а тому трирічний строк позовної давності міг бути застосований не з 01 вересня 2018 року, а з 22 вересня 2021 року. Дані доводи апеляційної скарги частково приймаються судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, КП «ХТМ» звернулось до суду першої інстанції 22 вересня 2021 року (а.с.2). Зі змісту мотивувальної частини рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості в межах позовної давності за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року. В мотивувальній та резолютивній частині рішення суду першої інстанції період за який обрахована заборгованість, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ», визначена та зазначена невірно, а саме: замість «за період з 22 вересня 2018 року» зазначено невірно «з 01 вересня 2018 року».

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині зазначення в мотивувальній та резолютивній частині рішення періоду, за який має бути обрахована заборгованість, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» підлягає зміні.

Доводом апеляційної скарги зазначено, що позивач не надав до свого позову в підтвердження поставки в достатній кількості теплової енергії та гарячої води, показання лічильників та дані про їх сертифікацію, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VII та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Привал надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21 липня 2005 року № 630, а тому його розрахунки неможливо перевірити в судовому засіданні, тому просив у зв`язку з недоведеністю відмовити в задоволенні позову. Вказаний довід не ґрунтується на обставинах справи.

Правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі виконавець) і фізичною та юридичною особою (далі споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача в забезпеченні нормативної температури повітря в приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання (пункт 2 Правил) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, що були чинними на момент виникнення спірних відносин (в подальшому Правила № 630).

Згідно з п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Відповідно до п.15 Правил № 630, засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

У разі відсутності в квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим (п.21 Правил).

Згідно з п.18 Правил № 630 розрахунковим періодом послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем.

Після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахункових за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійснення коригування.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, окрім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з поданої позивачем відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу (а.с.3), розрахунок вартості наданих послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період з жовтня 2014 року по 31 серпня 2021 року здійснювався позивачем з урахуванням опалювальної площі квартири 99,5 кв.м., а з підігріву води з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, а саме 1-ої зареєстрованої особи (а.с.3).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання в період з жовтня 2014 року по 31 серпня 2021 року у вищезазначену квартиру, в опалювальний період послуги централізованого опалення, а також послуги з підігріву води КП «ХТМ». Крім того, під час розгляду справи не встановлено, що послуги надавав інший постачальник.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо правильності наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за оплату послуг з теплопостачання та постачання гарячої води з урахуванням опалювальної площі квартири 99,5 кв.м. та з підігріву води з урахуванням кількості 1-ої зареєстрованої особи.

Апеляційний суд враховує, що відповідач ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся та з претензією на адресу позивача про їх неотримання не звертався, доказів ненадання послуги або зниження якості наданої послуги ним надано не було.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що сторона не вживає послуги щодо постачання гарячої води, оскільки користується бойлером. При цьому матеріали справи не містять належних доказів щодо об`єму спожитої (відсутність споживання) відповідачем гарячої води протягом періоду, за який відбувається стягнення заборгованості.

Як вбачається з виписки КП «ХТМ» за період з жовтня 2014 року по 31 серпня 2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 частково здійснював оплату за надані послуги, що свідчить про визнання ним факту надання житлово-комунальних послуг.

Враховуючи те, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за надані послуги з урахуванням строку позовної давності.

Будь-яких доказів на спростування розміру пред`явленої позивачем заборгованості відповідач до суду не надав. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги з теплопостачання та підігріву води.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання та підігріву води, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права і недоведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячої води не дають підстав для зміни з наведених відповідачем причин, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Доводи апеляційної скарги аналогічні запереченням відповідача проти позовних вимог в даній частині, зводяться до незгоди з рішенням суду в цій частині, яка під час розгляду справи судом першої інстанції була достатньо перевірена, а висновки суду базуються на матеріалах справи і аргументовані нормами закону.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні в справі докази, надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячої води, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що представник відповідача Підлужний М.М. не є уповноваженим представником КП «ХТМ» в даній справі, оскільки видана йому довіреність не засвідчена в установленому законом порядку. В матеріалах справи не має жодного документу (як-то трудового договору (контракту), посадової інструкції тощо), який би засвідчував можливість ОСОБА_2 діяти від імені позивача за правилами самопредставництва останнього, як і немає підтвердження того, що Підлужний М.М. є адвокатом. Дані доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2021 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява КП «Харківські теплові мережі», яка підписана представником Підлужний М.М. (а.с.1 зворот).

На підтвердження своїх повноважень на звернення до суду ОСОБА_2 долучив копію довіреності № 40-1493/80 від 01 квітня 2021 року, яка завірена ним же (а.с.5). У довіреності зазначено, що КП «Харківські теплові мережі», в особі генерального директора Скопенка В.В., доручає провідному юрисконсульту Слобідської філії Комунального підприємства «Харківська теплові мережі» Підлужному М.М. представляти інтереси підприємства в системі судів загальної юрисдикції, для чого йому надаються усі права, передбачені законодавством для сторін та учасників у цивільному процесі, в тому числі право підпису позовної заяви (а.с.5).

Ідентична копія довіреності № 01-40/11160/47 від 30 грудня 2022 року подана суду першої інстанції представником позивача 10 липня 2023 року (а.с.34).

Згідно ч. 7 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника.

Юридична особа може брати участь у справі, зокрема через свого представника (ч. 3 ст. 58 ЦПК України).

Повноваження представника юридичної особи має бути підтверджене довіреністю, яка оформлюється в відповідності до вимог закону (ст. 62 ЦПК України).

За змістом ст. 62 ЦПК України копія довіреності представника юридичної особи може бути завірена як судом, так і самим представником, якщо таке право передбачене довіреністю.

Як слідує зі змісту довіреностей (а.с. 5, 34), представник КП «Харківські теплові мережі» Підлужний М.М. уповноважений засвідчувати копії документів.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За правилом пункту 1 частини 4 статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додається довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися.

Частинами 1, 3 статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина 4 статті 58 ЦПК України).

Відповідно до пункту 18 частини 1 розділу XII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII.

02 червня 2016 року за № 1401-VIII Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України, відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 11, який передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції з 01 січня 2019 року (абзац перший пункту 11). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року (абзац другий пункту 11).

Пунктом 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачене лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.

Отже, процесуальне законодавство розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво».

Самопредставництво юридичної особи це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (органу державної влади) без додаткового уповноваження (довіреності).

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21) зазначено, що «з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинстві можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень».

При цьому, колегія суддів зазначає, що як вбачається із статуту КП «ХТМ» (нова редакція), затвердженого 21 травня 2021 року заступником директора Департаменту- начальником Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради В.М. Солошкіним, погодженого директором Департаменту з питань забезпечення життєдіяльності міста Харківської міської ради І.С. Кузнєцовим, який розміщений на офіційному сайті КП «ХТМ» https://hts.kharkov.ua/ustav.php, https://hts.kharkov.ua/docs/ustav_2021_05.pdf (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), що КП «ХТМ» має статус юридичної особи відповідно до чинного законодавства України, має самостійний баланс, власні основні та оборотні кошти, рахунки в установах банків, круглу печатку та кутовий штампи зі своїм найменуванням, інші реквізити.

Пунктом 5.2 Розділу 5 «Права та обов`язки підприємства. Самопредставництво.» передбачено, що підприємство забезпечує участь у судових справах через працівників юридичної служби, юрисконсультів районних філій, в порядку самопредставництва, при розгляді судами справ за участю Підприємства.

Згідно пункту 5.2.4 Статуту, представництво працівниками юридичної служби та юрисконсультами районних філій в судах може здійснюватися на підставі довіреності.

У пункті 5.2.5 Статуту передбачено, що працівники юридичної служби та юрисконсульти районних філій беруть участь у судових справах, від імені Підприємства з усіх питань, які стосуються його діяльності.

Отже відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи КП «ХТМ» на засадах самопредставницва (крім керівника) передбачені Статутом КП «ХТМ» за травень 2021 року. Цей Статут є офіційним та достатнім підтвердженням наявності у головного спеціаліста Слобідської філії КП «ХТМ» Підлужного М.М. повноважень діяти в порядку самопредставництва від юридичної особи КП «ХТМ».

Суд звертає увагу на приписи ч. 3 ст. 58 ЦПК України, за змістом яких юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до п.5.2, 5.2.4, 5.2.5 Розділу 5 Статуту КП «ХТМ» Підлужний М.М., як головний спеціаліст Слобідської філії КП «ХТМ» діє від імені підприємства в межах, встановлених чинним законодавством та Статутом КП «ХТМ».

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції не приймає вищезазначені доводи апелянта, оскільки звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою та підписуючи позовну заяву від імені КП «ХТМ», Підлужний М.М., як провідний спеціаліст Слобідської філії КП «ХТМ», був наділений повноваженнями на самопредставництво інтересів позивача на підставі Статуту та довіреності, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 9901/39/20 (провадження № 11-137заі20), в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 149/184/21 (провадження № 61-1657св23) щодо самопредставництва юридичної особи.

За даних обставин твердження відповідача в апеляційній скарзі відносно того, що судом першої інстанції не прийняті до уваги його доводи з приводу відсутності повноважень для здійснення представництва КП «ХТМ» у судах Підлужним М.М., який подав позовну заяву, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані доводи відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, а також до особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зазначення в мотивувальній та резолютивній частинах рішення періоду, за який обрахована заборгованість, яка стягнута судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» шляхом зміни невірно визначеної дати « з 01 вересня 2018 року» на вірну - « з 22 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року».

24 січня 2024 року до Харківського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 :

1) про долучення до матеріалів справи доповнення до апеляційної скарги на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року;

2) про витребування доказів, а саме: з Єдиного державного реєстру адвокатів інформацію про те, чи був ОСОБА_2 адвокатом станом на день звернення до суду із позовом по цій справі та чи займався він адвокатською діяльністю під час розгляду цього позову судом першої інстанції;

3) про зупинення провадження, у зв`язку з поданням до Комінтернівського районного суду м. Харкова позову до КП «ХТМ» щодо визнання недійсною частини договору №171-5402 від 01 вересня 2014 року щодо змін тарифів (ціни на послуги) з централізованого опалення.

Колегія суддів не прийняла до розгляду подані доповнення до апеляційної скарги, повернувши їх відповідачу ухвалою від 25 січня 2024 року.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 про витребування інформації про те, чи являється ОСОБА_2 адвокатом та з якого часу можна отримати з Єдиного реєстру адвокатів України, вона є відкритою та у вільному доступі. Окрім того ОСОБА_1 не надано відомостей щодо неможливості самостійно одержати запитувану інформацію, оскільки клопотання не містить доказів на це. Апеляційний суд також вважає, що у мотивувальній частині рішення наведено належні та достатні докази та обґрунтування судом своїх висновків щодо підтвердження наявності у представника позивача Підлужного М.М. повноважень представляти інтереси позивача КП «ХТМ» у суді першої інстанції по даній справі.

Що стосується клопотання ОСОБА_1 щодо зупинення провадження у справі у зв`язку з його зверненням з позовом до Комінтернівського районного суду м. Харкова до КП «ХТМ» щодо визнання недійсною частини договору № 171-5402 від 01 вересня 2014 року щодо змін тарифів (ціни на послуги) з централізованого опалення, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, виходячи з наступного.

Наявність позову до КП «ХТМ» щодо визнання недійсною частини договору № 171-5402 від 01 вересня 2014 року щодо змін тарифів (ціни на послуги) з централізованого опалення, на думку колегії суддів не є підставою, за якою провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, оскільки у разі встановлення у новій справі відповідних обставин, це може слугувати підставою для перегляду справи за нововиявленими або виключними обставинами.

У той же час, у поданому клопотанні ОСОБА_1 не наведено аргументації щодо задоволення даного клопотання, зазначено лише про об`єктивну, на його думку, неможливість розгляду цієї справи до розгляду справи Комінтернівським районним судом м. Харкова позову до КП «ХТМ» щодо визнання недійсною частини договору №171-5402 від 01 вересня 2014 року щодо змін тарифів (ціни на послуги) з централізованого опалення. Крім того, у поданому клопотанні не вмотивовано зв`язок між очікуваними висновками рішення суду за наслідками розгляду іншої справи та предметом даного спору; не конкретизовано, чому, з огляду на характер заявлених вимог, неможливо розглянути справу без попереднього розгляду іншої справи; не зазначено, чому зібрані у справі докази не дозволяють установити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду в апеляційній інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що судовий збір судом першої інстанції стягнуто неправильно, оскільки звертаючись до суду позивач помилково сплатив судовий збір у розмірі 2270 грн, замість 1987,03 грн. Тому просив винести ухвалу про повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору у розмірі 282, 97 грн.

Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення у справі міститься висновок про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у повному розмірі. Разом з тим, при вирішенні питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору, суд першої інстанції невірно розподілив судовий збір, тому колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частинам 1, 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI /з наступними змінами/ «Про судовий збір».

Відповідно до п. п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року складав 2270 грн.

Матеріали справи свідчать, що у вересні 2021 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому міститься одна вимога майнового характеру на загальну суму 132468, 68 грн., 1,5% від якої становить 1987,03 грн.

Таким чином, судовий збір за подання позовної заяви становив 1987,03 грн.

Оскаржуваним рішенням позов було задоволено частково на суму 92422, 87 грн.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 68,59 %, з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1362,90 грн (1987,03*68,59%).

Колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про внесення ухвали про повернення позивачу помилково надмірно сплаченого судового збору в розмірі 282, 97 грн, з огляду на те, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою в порядку п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" про повернення надмірного сплаченого судового збору в розмірі 282, 97 грн.

З огляду на вищевикладене, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року в частині стягнення судового збору слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» з 1556, 99 грн до 1362, 90 грн.

Крім того, законодавством передбачається, якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум) (ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).

Водночас, ця норма Закону стосується оскарження судових рішень в частині саме позовних вимог, в той час як розподіл судових витрат (стягнення судових витрат) не є позовною вимогою, не стосується суті спору та не є рішенням по суті спору (навіть коли це питання вирішується судом одночасно з вирішенням справи по суті).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню лише в частині стягнення судових витрат, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, оскільки подання апеляційної скарги на вказану частину судового рішення не є об`єктом справляння судового збору.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року змінити в частині визначення періоду, за яким обрахована заборгованість, яка стягнута судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ», зазначивши замість невірної дати початку обраховування заборгованості «з 01 вересня 2018 року» вірну дату «з 22 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року».

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з 1556 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят шість) грн 99 коп. до 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 90 коп.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 січня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина