Справа № 288/1443/24
Провадження № 2/288/414/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року смт Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зайченко Є. О.,

з участю секретаря судових засідань Корнієнко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позову ОСОБА_1 (далі - Позивач) зазначає, що 13 серпня 2022 року у Коростенському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрально Західного - міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) вона та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб.

Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період перебування у шлюбі ними позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 була придбана за договором купівлі- продажу серія та номер № 564 виданий 16.03.2023 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Мітніцьким Юрієм Георгійовичем, Житомирської області двокімнатну квартиру загальною площею - 31.3 кв.м. (житлова площа -16 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість на момент укладення договору купівлі продажу склала 6000,00 (шість тисяч умовних одиниць) доларів США, що на момент укладення договору, становила 231411,60 гривень.

Спільна двокімнатна квартира була придбана за спільні кошти в інтересах сім`ї для проживання в ній всіх її членів.

Чоловік вважає себе одноосібним власником квартири, документи на спільну квартиру знаходяться у Відповідача в тому числі договір купівлі-продажу.

Право Позивача спільної сумісної власності ігнорує та заперечує.

Оскільки, майно було придбане сторонами за спільні кошти та в інтересах сім`ї в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач бажає поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за мною 1/2 частки спільного сумісного майна у вигляді двокімнатної квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно в натурі є неможливим, у зв`язку з тим, позивач дійшла висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальної частки квартири.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, Позивач просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; Виділити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 - припинити.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила розгляд справи проводити без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, надав на адресу суд заяву в якій просив справу розглядати без його участі.

Частина 3 статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судом встановлено, що 13 серпня 2012 року Коростенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , актовий запис № 366, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . /а.с.11/

Відповідно до копії Договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області від 16 березня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 565, між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладеного договір купівлі продажу, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . Вартість квартири 219411,60 гривень. /а.с.35-37/

Як вбачається із копії заяви ОСОБА_6 посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області від 15 червня 2023 року, ОСОБА_6 повідомляє, що ОСОБА_2 виконав повністю свої зобов`язання за Договором купівлі продажу, сплативши 219411,60 гривень. /а.с.40/

Згідно копії Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого станом на 26 жовтня 2016 року, квартира посімейного, спільного заселення (кімната, жилий блок, секція), розташована на 1-му поверсі, 2-х поверхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 24,7 кв. м., у тому числі: 1-а кімната 16,0 кв. м.; 2-а кімната 8,7 кв.м.; кухня площею 12,7 кв. м., санвузол 3,6 кв. м.; коридор площею 7,0 кв.м. Загальна площа квартири 48,0 кв. м./а.с.38-39/

На підставі Договору купівлі продажу ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 червня 2024 року. /а.с.9-10/

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16 червня 2023 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади. /а.с.13,15/

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 №2947-III (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до правил статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У відповідності до абз.1 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі - Постанова №11), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За змістом пунктів 23, 24 Постанови №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з п.30 Постанови №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, судом встановлено, що квартира, придбана та право власності на нього зареєстровано за Відповідачем в період перебування у зареєстрованому шлюбі із Позивачем, доказів придбання майна за особисті кошти Відповідачем не надано, дана квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільну квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно 1/2 частину квартири.

Щодо позовної вимоги позивач про виділення частки квартири, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Питання виділу частки зі спільної часткової власності врегульовано ст. 364 ЦК України. Встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, а також право одержати від інших співвласників грошову/матеріальну компенсацію вартості його частки, якщо виділ у натурі частки не допускається згідно з законом або є неможливим (неподільна річ).

Виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Виділення в натурі частки нерухомого майна можливе в разі дотримання наступних умов:

поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами;

виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна, що є спільною власністю, можливе, якщо кожному співвласнику може бути виділено відокремлене приміщення з власним входом.

Визначальним для виділу в натурі частки в спільній власності є технічна можливість такого виділу відповідно до часток співвласників, однак висновок судової будівельно-технічної експертизи матеріали справи не містять, як і не заявлено клопотання про проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи, для визначення вартості квартири, що позбавляє суд можливості вирішити питання про виділ в натурі частки в спільній власності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат пропорційно до задоволених їх позовних вимог.

Керуючись статтями 15, 16, 182, 183, 251-254, 256-258, 261, 267, 317, 319, 321, 325, 328, 355, 368, 370, 372, 386, 391, 392, 396 ЦК України; статтями 60-63, 68-72 СК України; ст. ст. 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 137, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- квартиру АДРЕСА_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку:

- квартири АДРЕСА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1735,59 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду Є. О. Зайченко