Справа № 509/4837/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Степанової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 509/4837/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Овідіопольська селищна рада Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява обґрунтована тим. що відповідач ОСОБА_2 має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження мати покинула сина в медичному закладі. Реєстрація народження хлопчика проведена Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області № 30/РА-2020 від 07.02.2020 року Про державну реєстрацію народження дитини. Батько дитини записано згідно ч.1 ст. 135 СК України, на час народження дитини відповідач у шлюбі не перебувала. Наказом Біляївської РДА Одеської області № 52 від 24.02.2020 року тимчасово дитину влаштовано у сім`ю позивача та визначено його тимчасове місце проживання у позивача, який доводиться дядьком матері. Розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації Одеської області № 78/РА-2020 від 05.03.2020 року малолітньому ОСОБА_3 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування. В подальшому позивача призначено опікуном малолітнього. Хлопчик на даний час проживає з позивачем, перебуває на його утриманні та під його опікою, з часу народження дитини відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, до служби у справах дітей з питання повернення їй сина не зверталася жодного разу. В зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.08.2023 року відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Зобов`язано Овідіопольську селищну раду Одеського району Одеської області в особі служби у справах дітей підготувати висновок щодо розв`язання спору за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Овідіопольська селищна рада Одеського району Одеської області в особі служби у справах дітей про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

27.09.2023 року до суду представником органу опіки та піклування Овідіопольської селищної ради Одеської області подано Рішення виконавчого комітету Овідіопольської селищної ради Одеської області про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_3 . Відповідний Висновок подано разом з клопотанням.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено судовий розгляд.

В судове засідання позивач будучи повідомленим належним чином не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялась судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Причини неявки суду невідомі, заяв, клопотань чи відзиву до суду не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, звернувся до суду з клопотанням в якому просив розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам.

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Одеса народився ОСОБА_3 . Батьки дитини, ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 20.02.2020 року виданим Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса).

Державна реєстрація народження дитини проведена Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області № 30/РА-2020 від 07 лютого 2020 року «Про державну реєстрацію народження дитини. В актовому записі про народження № 86 від 20 лютого 2020 року вказано відомості про дитину: прізвище - ОСОБА_3 , ім`я - ОСОБА_3 , по батькові - ОСОБА_3 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження - м.Одеса, Одеської області, Україна. Відомості про батьків вказано: мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, місце проживання: АДРЕСА_1 , батько - ОСОБА_4 вказано згідно ч.1 ст. 135 СК України, громадянин України. Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 20 лютого 2020 року. На час народження дитини відповідач у шлюбі не перебувала.

Наказом Біляївської районної державної адміністрації Одеської області № 52 від 24 лютого 2020 року малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тимчасово - влаштовано у сім`ю позивача та визначено його тимчасове місце проживання за місцем проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації Одеської області № 78/РА-2020 від 05 березня 2020 року малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , надано статус дитини позбавленої батьківського піклування.

Розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області № 96/А-2020 від 18 березня 2020 року ОСОБА_1 призначено опікуном для малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та встановлено місцем його проживання місце проживання опікуна за адресою: АДРЕСА_2 .

Малолітня дитини на даний час проживає з позивачем - ОСОБА_1 , перебуває під його опікою та на його утриманні.

16.08.2023 року були обстежені житлово-побутові умови гр. ОСОБА_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Він є опікуном малолітнього ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом за вищевказаною адресою проживають: дружина ОСОБА_8 , пасинок ОСОБА_9 , 2006 року народження, дочка ОСОБА_10 2013 року народження, підопічний ОСОБА_11 , 2019 року народження. Умови проживання задовільні. Складено відповідний акт.

З часу народження дитини по цей час, відповідачка про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

До служби у справах дітей з питання повернення їй на виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 мати не зверталася.

Згідно висновку органу опіки та піклування Овідіопольської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним, оскільки мати дитини відповідних висновків не зробила, бажання повернути дитину не виявила, дитиною не цікавилась, у її виховані участі не приймала, матеріальної допомоги не надавала, жодного разу не відвідала. На комісії була відсутня, за адресою попереднього зареєстрованого місця проживання вона не перебуває, слухавку не бере, нове місце проживання не повідомляє.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).

Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції).

Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:

Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167).

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

Згідно з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкуються з дитиною, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Судом також враховано, що відповідач, без позбавлення її батьківських прав відповідних позитивних висновків не зробила, і надалі продовжує ухилятися від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , що повністю відповідає інтересам дитини.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України).

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Позивач просить стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини на його користь в розмірі частини її заробітку (доходу ) до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Відповідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Враховуючи те, що мати дитини добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд задовольняє позовну вимогу та стягує аліменти на утримання дитини на користь законного представника, в розмірі заявленому позивачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Згідно матеріалів справи дитина передана на виховання до позивача. Отже питання щодо встановлення над дитиною опіки та призначення опікуна не потребує вирішення.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , НОМЕР_2 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , НОМЕР_2 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , НОМЕР_2 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), в дохід держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у сумі 1073, 60 коп.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Є. М. Панасенко