ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м. Чернівці

Справа № 727/3519/24

Провадження №22-ц/822/849/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Бугай В.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року, головуючий у І-й інстанції Чебан В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Нафтогаз Тепло» про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням з роботи за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та скасування наказів.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що працював в ТОВ «Нафтогаз Тепло» на посаді начальника служби контролю якості.

Згідно з наказом директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» Бульбаса С. №328-к від 22 вересня 2020 року його було звільнено з роботи у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (п. 5 ст. 41 КЗпП України).

В день його звільнення з роботи, 22 вересня 2020 року, йому була видана трудова книжка. Разом з тим, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, ТОВ «Нафтогаз Тепло» не було виплачено йому усіх передбачених законом при звільненні виплат та компенсацій, зокрема йому не була виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

Зазначав, що при його зверненні до відповідача з проханням виплатити передбачену законом вихідну допомогу при звільненні, представник відповідача вказала, що у Товариства виникли сумніви стосовно того, що начальник служби контролю якості є посадовою особою, а тому виплата належних на день звільнення коштів буде здійснена йому після отримання відповідної консультації.

Після вищезазначених подій він тричі звертався до Генерального директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» з питання добровільної виплати йому передбаченої законом вихідної допомоги, зокрема 31.01.2024 року, 21.02.2024 року та 27.02.2024 року, однак жодних листів чи копій будь-яких документів, в тому числі спірних наказів, а саме: наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» №336-к від 23.09.2020 року, яким Товариством було скасовано наказ №328-к від 22 вересня 2020 року про його звільнення у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), а також наказу №350-к від 09.10.2020 року, яким його було повторно звільнено за нібито прогули (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), в період часу з 23 вересня 2020 року по день звернення до суду з відповідним позовом на його адресу зареєстрованого чи фактичного місця проживання від відповідача не надходили.

Посилався на те, що відповідач не мав права поновлювати його на роботі без його на це згоди, а тому і не мав права скасовувати вищевказаний наказ про його звільнення №328-к від 22 вересня 2020 року.

Крім цього, йому не було відомо про те, що відповідачем було поновлено його на роботі, а тому вважає, що ніяких прогулів він не вчиняв, а зазначені відповідачем в спірному наказі обставини про його повторне звільнення за прогули за своєю суттю спрямовані лише на протиправне позбавлення його можливості отримати передбачену йому законом вихідну допомогу.

Згідно з довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-5, сформованою за даними Рестру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування, його заробітна плата за липень 2020 року складає 53 607, 36 грн, а за серпень 2020 року 51 450 грн.

В сукупності за липень-серпень 2020 року його заробітна плата складає 105 057, 36 грн (53 607,36 + 51 450,00), середньомісячна - 52 528, 68 грн (105 057,36 / 2).

Отже, розмір належної йому до сплати відповідачем вихідної допомоги становить 315 172, 08 грн (52 528,68 х 6).

З урахуванням уточнених позивних вимог, просив стягнути з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на його користь вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а саме 315 172, 08 грн, яку відповідач повинен був виплатити йому в день звільнення відповідно до п. 2 наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» №328-к від 22.09.2020 року; визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №336-к від 23.09.2020 року в частині скасування наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» за №328-к від 22.09.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України; визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року про його звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин); стягнути з відповідача ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 336-к від 23 вересня 2020 року в частині, що стосується скасування наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 328-к від 22 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 начальника служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло».

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з відповідача ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 вихідну допомоги у зв`язку зі звільненням з роботи за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що становить 228 853,51 грн, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що продовження виконання трудових обов`язків працівником після звільнення його з посади можливе лише за його бажанням, а не з ініціативи роботодавця.

З наказу №328-к від 22 вересня 2020 року (а.с.85) та копії Трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої позивачу ОСОБА_1 22.06.2017 року (а.с.14), вбачається, що трудові відносини між сторонами закінчились 22 вересня 2020 року після закінчення робочого часу.

Позивач ОСОБА_1 погодився із наказом про його звільнення за п. 5 ст. 41 КЗпП. З будь-якою заявою про відновлення його трудових прав до відповідача не звертався.

Чинне законодавство не передбачає можливості роботодавця зобов`язати працівника, поза його волею, приступити до виконання трудових обов`язків після припинення з ним трудових відносин.

Оскільки позивач не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини з відповідачем після припинення трудових відносин, то й відсутні підстави для скасування відповідачем наказу №329-к від 22.09.2020 року, оскільки скасування вищевказаного наказу призведе до протиправного поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі без його згоди.

У відповідача були відсутні підстави для повторного звільнення позивача ОСОБА_1 з посади начальника служби контролю якості в ТОВ «Нафтогаз Тепло» з 09 жовтня 2020 року за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

В даному випадку вищезазначені накази відповідача, зокрема: наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 336-к від 23 вересня 2020 року «Про скасування наказів» в частині, що стосується ОСОБА_1 , а також наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підлягають скасуванню з підстав незаконності їх винесення.

Матеріали даної цивільної справи містять відомості лише про відправку позивачу ОСОБА_1 вищевказаних спірних наказів. Однак відомостей щодо отримання ОСОБА_1 вищевказаних наказів матеріали даної цивільної справи не містять.

Позивача ОСОБА_1 було звільнено на підставі наказу директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» Бульбаса С. №328-к від 22 вересня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), а тому наявні підстави для стягнення з відповідача ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь позивача вихідної допомоги.

Розмір вихідної допомоги згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, становить 228 853,51 грн ((19512,33 + 51450)/40) х (43/2)).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Нафтогаз Тепло» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно досліджено обставини справи, не перевірені письмові докази та не надано їм оцінку.

Зазначає, що згідно з наказом ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 22 вересня 2020 року № 328-к позивача звільнено з роботи у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб у відповідності до п. 5 ст. 41 КЗпП України та призначено виплату вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

У зв`язку з виявленням порушення прав позивача, а саме його звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, за якою він не міг бути звільнений, відповідач прийняв наказ від 23 вересня 2020 року № 336-к, яким скасував виданий наказ від 22 вересня 2020 року № 328-к про звільнення ОСОБА_1 .

Листом від 23 вересня 2020 року №126/23-956 ТОВ «Нафтогаз Тепло» повідомив позивача про скасування наказу про його звільнення та зазначив про необхідність приступити до роботи, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист.

Зазначений лист надісланий позивачу за адресою, зазначеною в довідці від 01 серпня 2017 року №509-624317 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме: АДРЕСА_1 .

Крім того, 23 вересня 2020 року зазначений лист надісланий засобами електронного зв`язку на електронну адресу Позивача, вказану ним в особовому листку з обліку кадрів.

У зв`язку з тим, що позивач на роботі не з`явився, складено акти про його відсутність на роботі.

Листом від 01 жовтня 2020 року №126/14-996 відповідач звернувся до позивача з метою з`ясування причин його відсутності на роботі, що підтверджується фіскальним чеком з описом вкладення. Однак відповіді не отримано.

Протоколом від 09 жовтня 2020 року профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Укрнафтогазпрофспілки у ТОВ «Нафтогаз Тепло» погоджено звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

09 жовтня 2020 року відповідачем прийнято наказ №350к, яким ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 09 жовтня 2020 року згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Листом від 13 жовтня 2020 року №126/14-1070 позивача повідомлено про його звільнення та надіслано копію наказу від 09 жовтня 2020 року №350к, що підтверджується фіскальним чеком про надіслання рекомендованим листом та реєстром надісланих листів.

Щодо права роботодавця на скасування наказу про звільнення, вважає, що наказ №329-к від 22 вересня 2020 року не стосується звільнення позивача. ОСОБА_1 не висловлював свого бажання на припинення трудових відносин. Він не міг бути звільнений на підставі п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, а тому наказ відповідача від 22 вересня 2020 року №328-к виданий помилково, оскільки позивач не є посадовою особою та його повноваження не припинялись відповідним рішенням органу управління.

У разі розірвання трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України повинно враховуватися не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

Трудовий договір укладає саме керівник, який видає наказ про їх прийняття на роботу, а тому їх не може бути звільнено з підстав, передбачених п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, оскільки наказу керівника про звільнення працівника, який не є посадовою особою, не передує прийняття рішення загальних зборів або наглядової ради про припинення повноважень посадової особи.

Оскільки позивач не належить до осіб, які можуть бути звільнені на підставі п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП, наказ від 22 вересня 2020 року №328-к про звільнення є незаконним та не підлягає реалізації.

Вказує на те, що роботодавець не обмежений у праві самостійно скасувати наказ про звільнення працівника, якщо таке звільнення відбулося з ініціативи власника або уповноваження ним органу (роботодавця), тому скасування наказу про звільнення позивача самим відповідачем безумовно має наслідком поновлення позивача на роботі з дати звільнення. У зв`язку з виявленням порушення прав позивача, а саме помилкового його звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, відповідач прийняв наказ від 23 вересня 2020 року № 336-к, яким скасував помилково виданий наказ від 22 вересня 2020 року № 328-к про звільнення ОСОБА_1 .

В матеріалах справи містяться докази надіслання наказу №336-к від 23 вересня 2020 року цінним листом з описом вкладення, а також надіслання цих даних електронною поштою на електронну адресу позивача, зазначену ним в особовому листку з обліку кадрів.

Копія наказу про звільнення від 09 жовтня 2020 року №350к надсилалася 20 жовтня 2020 року Товариством позивачу рекомендованим листом. Отже, в матеріалах справи наявні докази відправки всіх копій наказів відповідача, які приймались відносно позивача.

Зазначає, що позивач мав знати та міг дізнатись про наявність наказів ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 23 вересня 2020 року №336-к та від 09 жовтня 2020 року №350к, а тому строк для оскарження цих наказів закінчився та підстав для його поновлення немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що жодних повідомлень чи копій будь-яких документів (в тому числі наказів відповідача) за період з 23 вересня 2020 року по день звернення до суду на адресу зареєстрованого чи фактичного місця проживання ОСОБА_1 від відповідача не надходило.

Відсутнє рішення суду про визнання наказу директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 22 вересня 2020 року №328-к незаконним.

Позивачем не заявлено позов про визнання наказу ТОВ Нафтогаз Тепло від 22 вересня 2020 року № 328-к незаконним та його скасування, тобто правомірність вказаного наказу не є предметом позову.

Лист надіслано з електронної пошти ОСОБА_2 , яка на той час вже не працювала.

Відповідач не надав суду жодних документів, які б свідчили про те, що лист повернуто поштовим відділенням через відсутність адресата, а також доказів вчинення відповідачем дій для доведення цієї інформації (публікація в газеті, запити до правоохоронних органів тощо).

З наданої суду поштової квитанції не вбачається кому та на яку адресу направлено лист через Укрпошту Експрес.

Копія наказу №366-к надіслана 23 вересня 2020 року, однак поза межами робочого часу, відтак за будь-яких обставин лист з копією наказу не міг надійти адресатам 24 вересня 2020 року та 25 жовтня 2020 року. В той же час комісією ТОВ «Нафтогаз Тепло» складено акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі у ці дні.

Відповідач умисно не надав суду повернутого листа з відміткою поштового відділення, оскільки цей лист повернуто значно пізніше ніж відповідач видав наказ про повторне звільнення.

Відповідачем не надало суду жодного доказу про те, що ОСОБА_1 отримав лист відповідача та копію наказу від 23 вересня 2020 року за №33б-к.

Крім того, відповідно до вимог статті 233 КЗпП України, яка була чинною на час виникнення трудового спору, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має звернутися то суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення з роботи або трудової книжки.

Накази ТОВ "Нафтогаз Тепло" від 23 вересня 2020 року №336-к та від 09 жовтня 2020 року №350-к пов`язані із звільненням ОСОБА_1 з роботи. Відтак, строк звернення до суду повинен рахуватися з дня вручення наказу щодо звільнення з роботи, копії яких ОСОБА_1 отримав вже після звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу у повному обсязі.

Вказує на те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції не досліджено довідку відповідача від 25 березня 2024 року за №41, довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5 та розрахунок позивача на предмет визначення розміру вихідної допомоги, яка належала ОСОБА_1 на день звільнення.

Визначений судом розмір вихідної допомоги є підтвердженням того, що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права.

Судом залишено поза увагою те, що одноденний заробіток ОСОБА_1 у серпні 2020 становив 2 572,50 грн.

Суд не взяв до уваги, що за наказом ТОВ "Нафтогаз Тепло" №246-к від 15 липня 2020 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника служби контролю якості, а до того він виконував обов`язки начальника юридичного відділу й посадовий оклад становив 51 500 грн, тобто є більшим ніж посадовий оклад начальника служби контролю якості, у зв`язку з чим заробітна плата за липень має бути більшою ніж заробітна плата за серпень 2020 року.

Виконання посадових обов`язків начальника служби контролю якості передбачало періодичні відрядження.

Згідно з довідкою ТОВ Нафтогаз Тепло від 25 березня 2024 року за №41 за 20 відпрацьованих робочих днів у липні 2020 року ОСОБА_1 отримав 69 641,69 грн, що включає виплати:

- посадовий оклад за фактично відпрацьовані дні 6 521,74 грн;

- оплата за фактично відпрацьовані дні по середньому заробітку 12 664,50 грн;

- оплата праці по середньому заробітку за час відрядження 30 394,80 грн;

- надбавка до посадового окладу за безперервний стаж - 326,09 грн, що разом складає 49 907,13 грн (не враховано оплату за дні тимчасової непрацездатності 19 734,56 грн).

Отже, розмір вихідної допомоги визначається: 49 907,13 грн + 51 450,00 грн = 101 357,13 грн: 40 відпрацьованих робочих днів = 2 533,93 грн х 21,5 (середньомісячне число робочих днів: 43/2), відтак середньомісячна заробітна плата складає 54 479,46 грн, а вихідна допомога 326 876,74 грн (54 479,46 грн / 6 місяців).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року у справі №727/3519/24 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Зазначає, що у зв`язку з виявленням порушення прав позивача, а саме його безпідставного звільнення (позивач не був посадовою особою) з порушенням КЗпП України, та оскільки єдиною метою наказу було безпідставно та неправомірно позбавити відповідача коштів на користь позивача в розмірі шести середніх заробітних плат, відповідач прийняв наказ від 23 вересня 2020 року № 336-к, яким скасував виданий наказ від 22 вересня 2020 року № 328-к про безпідставне звільнення ОСОБА_1 , чим усунув порушення прав останнього та усунув порушення законодавства України щодо протиправного позбавлення права власності відповідача на кошти.

Листом від 23 вересня 2020 року №126/23-956 ТОВ «Нафтогаз Тепло» повідомив позивача про поновлення його трудових прав шляхом скасування безпідставного наказу про його звільнення та зазначив про необхідність приступити до роботи, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист.

Цей лист надісланий позивачу за адресою, зазначеною в довідці від 01 серпня 2017 року №509-624317 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме: АДРЕСА_1 .

Крім того, 23 вересня 2020 року зазначений лист надісланий засобами електронного зв`язку на електронну адресу позивача, вказану ним в особовому листку з обліку кадрів.

У зв`язку з тим, що Позивач на роботі не з`явився, складено акти про його відсутність на роботі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає не у повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що з 15 липня 2020 року по 22 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 обіймав посаду начальника служби контролю якості в ТОВ «Нафтогаз Тепло», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої ОСОБА_1 22 червня 2017 року (а.с.14).

22 вересня 2020 року наказом директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» Бульбаса С. №328-к позивача ОСОБА_1 , начальника служби контролю якості, звільнено із займаної посади 22 вересня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України; відділу бухгалтерського обліку та звітності доручено провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 : компенсацію за 9 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18 травня 2020 року по 22 вересня 2020 року та вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (а.с.85).

З наказу в.о. директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» №336-к від 23 вересня 2020 року вбачається, що у зв`язку з невідповідністю пункту 9.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» та частини 1 ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Товариством було скасовано накази, в тому числі: наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №328-к від 22 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 начальника служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло»; виконуючому обов`язки менеджера з персоналу ТОВ «Нафтогаз Тепло» ОСОБА_3 доручено довести до відома ОСОБА_1 зміст цього наказу за допомогою телефонного зв`язку, електронної пошти та листом з повідомленням про вручення та повідомити про необхідність вийти на роботу для виконання трудових обов`язків; доручено внести відповідні записи до трудових книжок вищезазначених у наказі працівників та інші кадрові документи (табель обліку використання робочого часу, Особові картки працівників (форма П-2), Книгу (журнал) обліку руху трудових книжок тощо); ОСОБА_1 , начальнику служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло», стати до роботи 23 вересня 2020 року (а.с.87).

23 вересня 2020 року ТОВ «Нафтогаз Тепло» спрямовано ОСОБА_1 Лист-повідомлення №126/23-956 з копією наказу в.о. директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» №336-к від 23 вересня 2020 року, відповідно до змісту яких Товариство повідомляє ОСОБА_1 про необхідність виходу до роботи для виконання трудових обов`язків на посаді начальника служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло» (а.с.80).

Вказане підтверджується також Описом вкладення у цінний лист АТ «Укрпошта» (а.с.80 зворот), накладною АТ «Укрпошта» (а.с.81) та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» (а.с.81).

При цьому, відомостей про отримання вищезазначеного Листа-повідомлення №126/23-956 від 23 вересня 2020 року та копії спірного наказу в.о. директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» №336-к від 23 вересня 2020 року матеріали даної цивільної справи не містять.

Відповідно до Актів про відсутність на роботі ОСОБА_1 №б/н від 23.09.2020, 24.09.2020, 25.09.2020, 28.09.2020, 29.09.2020, 30.09.2020, 01.10.2020, 02.10.2020, 05.10.2020, 06.10.2020, 07.10.2020, 08.10.2020, 09.10.2020 вбачається, що позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі вищезазначений період часу протягом робочого дня (з 8:30 год. по 17:30 год.) (а.с.73-79).

09 жовтня 2020 року наказом в.о. директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» Шевченка Ф. №350-к позивача ОСОБА_1 , начальника служби контролю якості, звільнено із займаної посади 09 жовтня 2020 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; відділу бухгалтерського обліку та звітності доручено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 9 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18 травня 2020 року по 22 вересня 2020 року (а.с.84).

13 жовтня 2020 року ТОВ «Нафтогаз Тепло» було спрямовано ОСОБА_1 Лист-повідомлення №126/14-1070 з копією наказу в.о. директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року, відповідно до змісту яких Товариство повідомляє ОСОБА_1 про його звільнення з посади начальника служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.100).

Вказане підтверджується також Списком на відправку рекомендованих листів АТ «Укрпошта» (а.с.100 зворот) та фіскальними чеками АТ «Укрпошта» (а.с.100 зворот).

При цьому, відомостей про отримання вищезазначеного Листа-повідомлення №126/14-1070 від 13 жовтня 2020 року та копії спірного наказу в.о. директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року матеріали даної цивільної справи не містять.

Відповідно до частин першої другої статті 47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Статтею 234 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Таким чином, встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Ураховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та встановивши, що оригінал трудової книжки знаходиться у позивача, а доказів отримання позивачем наказу від 23 вересня 2020 року № 336-к про скасування наказів та наказу від 09 жовтня 2020 року №350-к про звільнення ОСОБА_1 , відповідач не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання позивачем вимог статті 233 КЗпП України при зверненні до суду з цим позовом.

Доводи ТОВ «Нафтогаз Тепло» про обізнаність ОСОБА_1 з наказом від 23 вересня 2020 року №336-к та наказом від 09 жовтня 2020 року №350-к не заслуговують на увагу, оскільки в особовому листку з обліку кадрів ОСОБА_1 зазначив домашню адресу: АДРЕСА_2 (а.с.101 зворот). В матеріалах справи відсутні докази про направлення відповідачем вищезазначених наказів та листів на зазначену адресу.

Наданий відповідачем скріншот, як доказ надсилання на електронну адресу позивача листа ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 23 вересня 2020 року №126/23-956 та обізнаність позивача про скасування наказу про його звільнення та про необхідність приступити до роботи, є неналежним доказом, оскільки з нього не вбачається з якого поштового сервера був надісланий зазначений лист, і взагалі чи він був надісланий позивачу і коли саме. А тому безпідставним є посилання ТОВ «Нафтогаз Тепло» на те, що лист від 23 вересня 2020 року №126/23-956 ТОВ «Нафтогаз Тепло» про повідомлення позивача про скасування наказу про його звільнення та про необхідність приступити до роботи надісланий засобами електронного зв`язку на електронну адресу позивача, вказану ним в особовому листку з обліку кадрів.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

У статті 21 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 4 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу є трудовий договір, укладений у письмовій формі, або заява працівника про прийняття на роботу з відповідною резолюцією керівника організації.

З аналізу вказаних норм вбачається, що продовження виконання трудових обов`язків працівником після звільнення його з посади можливе лише за його бажанням, а не з ініціативи роботодавця.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що підтверджується наказом №328-к від 22 вересня 2020 року (а.с.85) та копією Трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої позивачу ОСОБА_1 22 червня 2017 року (а.с.14), що трудові відносини між сторонами закінчились 22 вересня 2020 року після закінчення робочого часу.

Позивач ОСОБА_1 погодився із наказом про його звільнення за п. 5 ст. 41 КЗпП. З будь-якою заявою про відновлення його трудових прав до відповідача він не звертався.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18).

Отже, судом першої інстанції правильно зауважено, що чинне законодавство не передбачає можливості роботодавця зобов`язати працівника, поза його волею, приступити до виконання трудових обов`язків після припинення з ним трудових відносин.

Враховуючи, що позивач не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини з відповідачем після припинення трудових відносин, відсутні підстави для скасування Товариством наказу №329-к від 22 вересня 2020 року, оскільки скасування вищевказаного наказу призведе до протиправного поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі без його на те згоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначені накази ТОВ «Нафтогаз Тепло» №336-к від 23 вересня 2020 року та №328-к від 22 вересня 2020 року були предметом розгляду Рівненського апеляційного суду.

Так, постановою Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2024 року по справі №569/22636/21 (провадження №22-ц/4815/1139/22) апеляційним судом було залишено без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2022 року, яким визнано частково незаконним та скасовано частково наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 336-к від 23 вересня 2020 року «Про скасування наказів», який по суті є предметом позову і в даній цивільній справі.

При цьому, ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року по вищевказаній справі №569/22636/21 (провадження №22-ц/4815/1139/22) касаційним судом відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача були відсутні підстави для повторного звільнення позивача ОСОБА_1 з посади начальника служби контролю якості в ТОВ «Нафтогаз Тепло» з 09 жовтня 2020 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України згідно з оспорюваним наказом.

Аналогічна позиція щодо відсутності підстав для повторного звільнення робітника, якого було вже звільнено, викладена в постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року по справі №569/2319/21 (провадження №61-8231св23).

Оскільки у відповідача були відсутні підстави для скасування наказу №328-к від 22 вересня 2020 року та відсутні підстави для повторного звільнення позивача ОСОБА_1 з посади начальника служби контролю якості в ТОВ «Нафтогаз Тепло» з 09 жовтня 2020 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 336-к від 23 вересня 2020 року «Про скасування наказів» в частині, що стосується ОСОБА_1 , а також наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» №350-к від 09 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, - підлягають скасуванню з підстав незаконності їх винесення ТОВ «Нафтогаз Тепло».

З урахуванням наведеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги ТОВ «Нафтогаз Тепло» щодо законності винесених наказів від 23 вересня 2020 року № 336-к та від 09 жовтня 2020 року 350-К.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» № 328-к від 22 вересня 2020 року в судовому порядку сторонами у справі не оскаржувався та не є предметом спору у цій справі.

Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Отже, у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, звільненому працівнику виплачується роботодавцем вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадку у разі припинення трудового договору з не залежних від працівника обставин.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачуються працівникові при звільненні, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. Тобто основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 лютого 2024 року у справі № 640/22254/21, від 28 вересня 2023 року у справі № 640/14858/21, від 29 листопада 2022 року у справі № 200/4481/21.

У постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17 зроблено висновок, що «проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16».

У постанові Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі № 808/858/16 вказано, що:

«аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат».

Установивши, що позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» №328-к від 22 вересня 2020 року, у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), в зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на стягнення вихідної допомоги від відповідача ТОВ «Нафтогаз Тепло», та відповідно до вимог частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимога про стягнення вихідної допомоги при звільненні належить до вимог, пов`язаних з порушенням законодавства про оплату праці, тому строком не обмежується.

Обчислення вихідної допомоги здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок).

Згідно з абзацем 4 пункту 2 розділу 2 Порядку для вирахування вихідної допомоги у зв`язку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 розділу 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 4 розділу 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 8 Порядку Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається з довідки ТОВ «Нафтогаз Тепло» №61 від 23 серпня 2024 року та довідки №41 від 25 березня 2024 року, сукупний дохід ОСОБА_1 за липень 2020 року становить 69 641,69 грн, який складається з: оплати згідно з посадовим окладом за фактично відпрацьовані дні (6, 13, 14 липня) - 6 521,74; надбавки до посадового окладу за безперервний стаж у галузі 326, 09 грн пропорційно відпрацьованому часу (6, 13, 14 липня); оплати за фактично відпрацьовані дні по середньому заробітку (з 20 по 24 липня) 5 днів 12 664,50 грн; оплати праці по середньому заробітку за час відрядження 30 394,80 грн (з 07 по 10, з 15 по 17, з 27 по 31 липня 2020 року); оплати днів тимчасової непрацездатності за рахунок роботодавця - 6 167,05 грн (з 18 червня по 22 червня 2020 року); оплати лікарняних за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 13 567, 51 грн (з 23 червня по 03 липня 2020 року). Позивачем у липні 2020 року відпрацьовано 20 робочих днів.

Згідно з довідкою ТОВ «Нафтогаз Тепло» №41 від 25 березня 2024 року сукупний дохід ОСОБА_1 за серпень 2020 року склав 51 450 грн та становив 20 відпрацьованих робочих днів у серпні 2020 року.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що в структуру нарахованої ТОВ «Нафтогаз Тепло» заробітної плати ОСОБА_1 за липень 2020 року увійшли виплати, які згідно з розділом 3 пункту 4 зазначеного Порядку не можуть бути враховані при обчисленні заробітної плати, зокрема: оплата праці по середньому заробітку за час відрядження у розмірі 30 394,80 грн; оплата днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця у розмірі 6 167,05 грн; оплата днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів ФСС у розмірі 13 567, 51 грн. Тому розмір доходу ОСОБА_1 , який може бути взятий до уваги при розрахунку середнього заробітку позивача у липні 2020 року, становить 19 512,33 грн.

Згідно з даними довідки ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 23 серпня 2024 року №61 та табелем обліку робочого часу, у липні 2020 року ОСОБА_1 фактично відпрацював 8 робочих днів (6, 13, 14, 20, 21, 22, 23, 24) та отримав 19 512,33 грн.

Однак суд першої інстанції не зазначене уваги не звернув та помилково при розрахунку розміру середньоденного заробітку за липень 2020 року включив у розрахунок 20 робочих днів, з яких ОСОБА_1 12 робочих днів перебував у відрядженні. А тому кількість фактично відпрацьованих днів при розрахунку розміру середньоденного заробітку за липень 2020 року становить лише 8 робочих днів.

З урахуванням наведеного, розмір вихідної допомоги, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 326 932, 44 грн (((19512,33 + 51450)/28 відпрацьованих робочих днів) х (43/2) середньомісячне число робочих днів) х 6 місяців).

Враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на його користь вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, тому стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в більшому розмірі, чим визначив ОСОБА_1 в позовній заяві, не буде виходом за межі позовних вимог, оскільки нарахування вихідної допомоги провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати шляхом множення середньоденного заробітку на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції в частині стягнення вихідної допомоги з відповідача на користь позивача слід змінити.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновків про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та задоволення його позовних вимог, розподіл судових витрат слід змінити.

ОСОБА_1 за подачу позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 3 151,80 грн, за подачу апеляційної скарги 1 816,80 грн.

З огляду на висновок суду за наслідком апеляційного перегляду справи, судові витрати ОСОБА_1 за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4 968,60 грн підлягають стягненню на його користь з ТОВ «Нафтогаз Тепло». Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви в частині оскарження наказу від 09 жовтня 2020 року, 1 211,20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» про стягнення вихідної допомоги у розмірі шестимісячного заробітку змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 1) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) вихідну допомоги у зв`язку зі звільненням з роботи за пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України у сумі 326 932 (триста двадцять шість тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні 44 копійки, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року залишити в силі.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 1) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 4 968 гривень 60 копійок судових витрат на сплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 1) на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 12 листопада 2024 року.

Головуючий І. М. Литвинюк

Судді: М. І. Кулянда

І.Б. Перепелюк