Справа № 2-2916/11
Провадження № 2/638/252/24
15 січня 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді Шишкіна О.В.,
за участі секретаря судового засідання Олейник О.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ЖК «Оазис-3» про визнання права власності, визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому, після уточнення позовних вимог просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у ЖК «Оазис-3», визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою.
Ухвалами суду відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник позов з урахування уточнень позовних вимог підтримали, просили задовольнити та ухвалити по справі заочне рішення.

Належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_3 про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Представник 3 особи надав суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи, що відповідач та представник 3 особи належним чином повідомлені про дату, час і місце даного судового засідання, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи за їх відсутності, за участі позивача та її представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Під час сумісного проживання у шлюбі з ОСОБА_3 (з жовтня 1976 по липень 1991 року) за сумісні кошти подружжя, а також за особисті кошти позивача ОСОБА_1 були сплачені пайові внески за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 в зазначеному житловому кооперативі «Оазис-3».

У січні 2011 року ОСОБА_1 стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 шахрайським шляхом, отримавши довідку ЖК «Оазис-3» про те, що йому особисто належить квартира АДРЕСА_1 , 19.01.2011 року уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вказаної квартири без згоди ОСОБА_1 (а.с.11, 45-46, том 1).

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 01.02.2011 року звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину зазначеної квартири.

Розгляд цивільної справи за цим позовом не відбувався у зв`язку з зупиненням провадження у справі до розгляду кримінальної справи у відношенні ОСОБА_3 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за фактом відчуження шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1 , та до вирішення по суті цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ЖК «ОАЗИС-3», нотаріус Босенко М.О., Дзержинська районна рада м. Харкова про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та договору купівлі-продажу квартири недійсними.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.11.2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.3.ст.190 КК України. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 6000 гривень понесених витрат за надання правової допомоги (а.с. 112-121 т. 1). Стягнуті судом суми відповідачем ОСОБА_1 не сплачені у зв`язку із відсутністю у майна у засудженого.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2015 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 22.09.2010 року Дзержинською районною у м. Харкові радою. Рішення набуло чинності (а.с. 123-125 т.1).

Також , вказаним рішенням суду від 30.01.2015 року, визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19.01.2011 року між ОСОБА_4 (покупцем за договором) та ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 . Застосовані наслідки недійсності правочину, сторони повернуті у первісний стан. (а.с.123-125,т.1).

Таким чином, на час розгляду цивільної справи, право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано за жодною особою.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 звернулася до суду з даними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначила у судовому засіданні наступне.

16.10.1976 р. був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.5,24,165,т.1 ).

Від вказаного шлюбу подружжя має двох дітей ОСОБА_5 (до шлюбу ОСОБА_6 ), 1982 р.н., та ОСОБА_7 , 1977 р.н.

У 1982 р. під час перебування з ОСОБА_1 у шлюбі, ОСОБА_3 став членом ЖК «Оазис-3». 01.06.1982 р. подружжя внесли перший пайовий внесок у розмірі 5680 руб за рахунок сумісних коштів подружжя за чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №27 від 29.01.2011 року. (а.с.4,т.1 ).

За час сумісного проживання з відповідачем з 01.06.1982 року по липень1991 року подружжя сплатили пайові внески за кооперативну квартиру у сумі 11 451 руб.67 коп. Загальна балансова вартість вказаної вище квартири складає 15 131 руб. 22 коп. (а.с.4.т.1).

Шлюбні стосунки з ОСОБА_3 фактично були припинені ОСОБА_1 у липні 1991 р. З цього часу подружжя не вели спільне господарство, мали окремий бюджет.

У вересні 1991 року ОСОБА_3 забрав свої речі і остаточно пішов з сім`ї. Відповідач запевнив ОСОБА_1 , що він залишає квартиру їй та двом їхнім дітям, тому ОСОБА_1 , за рахунок власних коштів, вирішила виплатити залишок пайових внесків у сумі 3679 руб. 55 коп. з метою погашення вартості пая у ЖК «Оазис-3» за квартиру АДРЕСА_1 .

28.11.1991 року ОСОБА_1 внесла 3 679 крб.55 коп. для погашення пайових внесків за квартиру, що підтверджується квитанцією банківської установи від 28.11.1991 р. (а.с.8,т.1).

З жовтня 1991 року ОСОБА_3 не брав ніякої участі по сплаті комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 , а також витрат на утримання кооперативного будинку. Усі зазначені витрати ОСОБА_1 сплачувала виключно за власні кошти, що підтверджується відповідними квитанціями та документами (а.с.58-86, т.1).

З жовтня 1991 року відповідач в квартирі не проживає, а мешкає разом із своєю дружиною, ОСОБА_8 , і їхньою донькою за адресою АДРЕСА_2 .

Шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_8 зареєстрований відділом РАГС Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 65 від 10.05.2002 року.

29.03.1998 р. ОСОБА_3 був виключений з членів ЖК «Оазіс-3», а ОСОБА_1 - прийнята у члени вказаного кооперативу, що підтверджується копією протоколу №2 загальних зборів членів ЖК «Оазіс-3» (а.с. 9, 34-36,56).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.1992 р., справа №2-1817, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний. Дзержинським відділом РАГС м. Харкова здійснений відповідний актовий запис №282 від 16.03.1993р. (а.с.5, 165 т.1). З часу припинення сімейних стосунків відповідач не надавав позивачу матеріальної допомоги на утримання сумісних (на той час неповнолітніх) дітей, їх долею не цікавився, рішення суду про стягнення аліментів не виконував. Вказаними діями відповідач ставив позивача і дітей у скрутне матеріальне становище. ОСОБА_1 вимушена була сама утримувати неповнолітніх дітей, сплачувати комунальні послуги та нести витрати на утримання кооперативної квартири.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи, що суду не надано належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі письмових доказів, виходяи з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час виникнення шлюбних стосунків з відповідачем діяв Кодекс про шлюб та сім`ю (КпШС) в редакції 20.06.1969 року з наступними змінами, який втратив чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України.

Згідно положень ст.22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

На момент виникнення спірних стосунків щодо розподілу майна, вказані правовідносини врегульовані Сімейним Кодексом України.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Перший пайовий внесок у розмірі 5680 руб. за квартиру АДРЕСА_1 , був внесений відповідачем під час шлюбу 01.06.1982 р., а тому відповідно до ст.22 КпШС, ст.60 СК України ці кошти є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 . Оскільки, з урахуванням першого пайового внеску, за час сумісного проживання з відповідачем, з 01.06.1982 року по вересень 1991 року подружжя сплатили пайові внески за кооперативну квартиру усього у сумі 11 451 руб. 67 коп., то, виходячи із рівності часток подружжя, кожен з них сплатив порівну по 5 725руб.84 коп. (11 451руб.67 коп. : 2 = 5725 руб.84 коп.).

Сума грошових коштів - 11 451руб.67 коп. - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно положень ст.22, 28 КпШС, що не суперечить положенням ст. ст. 60, 70 СК України.

Як зазначено позивачем ОСОБА_1 , вона самостійно за власні кошти 28.11.1991 р. (під час окремого проживання з ОСОБА_3 , після припинення ведення з ним спільного господарства та сімейних стосунків) сплатила залишок пайових внесків по квартирі у сумі 3679 руб. 55 коп.

Згідно частини 6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю частину квартири, набуту стороною за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Виходячи із того, що внесена ОСОБА_1 сума пайових внесків, під час сумісного проживання з відповідачем у грошовому еквіваленті становить 5725 руб. 84 коп., а частина пайових внесків у сумі 3679 руб. 55 коп. внесена нею за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин можна визнати, що ОСОБА_1 особисто, в рахунок пайових внесків внесено кошти у сумі 9 405 руб. 39 коп. (3679 руб. 55коп. + 5725 руб. 84 коп. = 9405 руб. 39 коп.), а ОСОБА_3 тільки 5725 руб. 84 коп. (ст.28 КпШС України, ч.6 ст.57, ч.1ст.70 СК України).

Оскільки, згідно розрахунку і зазначених положень закону, з загальної вартості квартири 15 131 руб. 22 коп., ОСОБА_1 особисто сплатила 9 405 руб. 39 коп., то мені, виходячи з рівності часток подружжя та у разі визнання судом особистою приватною власністю позивача частини квартири, набутої нею за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, має належати 62/100 часток вказаної вище квартири (9 405 руб.39 коп. х 100% : 15 131 руб. 22коп. = 62/100 часток).

Відповідно, ОСОБА_3 особисто сплатив 5725 руб. 84коп., а тому йому має належати 38/100 часток квартири (5725 руб. 84коп. х 100% :15 131руб. 22коп.= 38/100 часток).

Згідно п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», яка є чинною, до повної сплати пайового внеску на квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паї, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки.

Згідно з ч.3 ст.384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником.

Станом на 28 листопада 1991 року пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 повністю виплачений. На теперішній час ОСОБА_1 є членом ЖК «Оазис-3» і відповідно до вказаної вище правової норми вказана квартира перебуває у її сумісній з колишнім чоловіком власності.

Як передбачено ч2.ст.70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може від-ступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя та сім`ю»: при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст.70 СК України в окремих випадках, що мають істотне значення для справи, може відступити від засади рівності часток подружжя. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти, зокрема, випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересів сім`ї.

Як вбачається з вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.11.2013 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 25.03.2014 р. (а.с.112-121,т.1) ОСОБА_3 ввівши в оману голову ЖК «Оазис-3», отримав довідку про склад сім`ї, в якій було зазначено, що він одноособово є власником квартири АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_3 оформив тільки на своє ім`я свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Маючи намір заволодіти квартирою АДРЕСА_1 та грошовими коштами від її продажу, ОСОБА_3 , без згоди дружини ОСОБА_1 , яка разом з сім`єю продовжувала мешкати у цій квартирі, оформив договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , а отриманими від продажу квартири коштами у сумі 35 000 доларів США розпорядився на власний розсуд.

Зазначеним вище вироком , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25.03.2014 року, ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України з призначенням відповідного покарання.

Таким чином, вказаними вище злочинними діями ОСОБА_3 фактично залишив ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми без домівки, позбавивши колишню сім`ю єдиного житла.

Зазначені обставини мають істотне значення при вирішенні спору про поділ майна, а тому суд згідно з ч.2.ст.70 СК України може відступити від засади рівності часток подружжя шляхом збільшення частки позивача у праві власності.

Суд погоджується з позивачем та вважає, що за принципом розумності (з урахуванням того, що ОСОБА_3 злочинними діями позбавив ОСОБА_1 власності на спірну квартиру, витративши спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, а отриманими від її незаконного продажу грошовими коштами розпорядився на свої особисті потреби), а також враховуючи , що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї (не сплачував аліменти на утримання неповнолітніх дітей, не брав участі по сплаті комунальних послуг за спірну квартиру АДРЕСА_1 , а також витрат на утримання кооперативного будинку), не виконав рішення суду по відшкодуванню на користь позивача моральної шкоди та судових витрат (а.с. 112-121 т. 1), справедливим буде збільшення частки позивача ОСОБА_1 у спільному майні (квартирі) з урахуванням її власної долі в частині спільного майна з 62/100 часток до 90/100, (9/10) часток.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 лип-ня 2017 року у справі № 6-2405цс16.

Згідно звіту про оцінку майна №11328/18 від 16.07.2018 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 16.07.2018 року, становить 1119315 грн 00 коп. 1/10 частка від спільної долі у вказаній квартирі у грошовому еквіваленті становить 111 931,5 грн, яку позивачка згідно положень ст.365 ЦК України, внесла на депозитний рахунок суду.

В пункті 25 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя та сім`ю» зазначено наступне.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Щодо реєстрації ОСОБА_3 у спірній квартирі, то з цього приводу суд звертає увагу на наступне.

Відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був виключено з членів ЖК «Оазис-3», а, ОСОБА_1 , прийнята у члени вказаного кооперативу. Це підтверджується копією протоколу №2 загальних зборів членів ЖК «Оазіс-3» (а.с.9,34-36,56 т.1).

З вересня 1991 року відповідач в квартирі не проживає, а мешкає разом із своєю дружиною і донькою за адресою АДРЕСА_2 , що підтврджується актами та протоколами ЖК «Оазис-3», довідками та іншими письмовими доказами. (а.с. 4-7,28,56,57, 88-92,167 т.1).

В той же час, відповідач до теперішнього часу залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що створює для позивача та моєї сім`ї відповідні перешкоди та порушує її права.

Згідно ст.ст.147-148 ЖК України, пункту 57, Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР, від 30.04.1985 року, №186 «При тимчасовій відсутності члена сім`ї члена житлово-будівельного кооперативу, якому належить право на частину паєнагромадження, за ним зберігається жиле приміщення незалежно від причин і строку відсутності. У разі вибуття на інше постійне місце проживання цей член сім`ї може бути визнаний таким, що втратив право на жиле приміщення.

При тимчасовій відсутності інших членів сім`ї члена кооперативу жиле приміщення за ними зберігається у випадках і в межах строків, встановлених статтею 71 Житлового кодексу УРСР, а також за умови бронювання жилого приміщення у порядку, встановленому для членів сім`ї наймача жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду. Після закінчення зазначених строків або строку броні член кооперативу вправі вимагати в судовому порядку визнання цих членів сім`ї такими, що втратили право на жиле приміщення».

Згідно наведених норм, право на житло зберігається лише за членом сім`ї члена ЖБК, якому належить частина паєнагромадження і лише у разі, якщо останній не вибув на інше постійне місце проживання.

Суд вважає, що ОСОБА_3 втратив право на житло і не має права на реєстрацію у спірній квартирі з наступних підстав.

Шлюб між сторонами розірвано з 16.03.1993 року (актовий запис №282 Дзержинського відділу РАГС м. Харкова) на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 1992 року (а.с.5,165), тобто ОСОБА_3 не є членом сім`ї члена ЖБК.

ОСОБА_3 більше 28 років у спірній квартирі не мешкає, та його особисті речі в квартирі не знаходяться. На даний час в квартирі мешкаю позивачка ОСОБА_1 та дочка разом із своєю родиною що підтверджується протоколом ЖБК, довідками та актами (а.с.89-92, т1), а також матеріалами кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст190 КК України.

ОСОБА_3 тривалий час мешкає за іншою адресою разом із своєю дружиною, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі, та дочкою, і, таким чином, вважається таким, що вибув на інше постійне місце проживання.

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 у спірній квартирі не мешкає дуже тривалий час (понад 28 років), має постійне місце проживання з дружиною та сумісною від шлюбу дитиною, за адресою АДРЕСА_2 , то вказані обставини свідчать про те, що відповідач втратив право на житло. А припинення його права на частку у спільному майні за рішенням суду, відповідно до статті 365 ЦК України за позовом ОСОБА_1 , не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

При цьому слід також взяти до уваги наступне :

Суд може визнати частку відповідача незначною. Квартира у багатоповерховому будинку не може бути виділена в натурі, а тому є неподільною річчю.

Крім того, спільне володіння і користування квартирою разом з ОСОБА_3 , виходячи з наведених у позові обставин, - є неможливим.

При таких обставинах, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та там, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 319, 358,365,384 ЦК України, ст.ст.57,60,70 СК України, ст.71,146-148 ЖК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/10 часток квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 52,5 кв.м., загальною площею 83,0 кв.м. з урахуванням частки майна, придбаної ОСОБА_1 під час роздільного проживання з ОСОБА_3 після фактичного припинення з ним шлюбних відносин.

Припинити право власності ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 у цілому право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 52,5 кв.м., загальною площею 83,0 кв.м., стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну йому частину квартири у розмірі 111 931,50 грн.

Визнати ОСОБА_3 втратившим право на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідні органи зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2852 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят дві) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної чинності, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 25 січня 2024 року.

Суддя О.В. Шишкін