ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/9359/23
Номер провадження 22-ц/818/1465/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року в складі судді Харченко А.М. у справі № 643/9359/23 за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року Державна іпотечна установа звернулася до суду за позовом до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 09 вересня 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №370, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 15000,00 доларів США, зі платою 12 % річних строком до 09 вересня 2019 року.

В цей же день між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № б/н, за яким поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Також, в забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № б/н від 09 вересня 2004 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до договору, в тому числі права вимоги до кредитного договору № 370 від 09 вересня 2004 року.

На підтвердження відступлення прав вимоги Державною іпотечною установою було направлено боржнику повідомлення про відступлення права вимоги № 7453/11/2 від 15 жовтня 2015 року для виконання свого обов`язку новому кредитору.

Станом на 23 червня 2023 року умови кредитного договору № 370 від 09 вересня 2004 року позичальником не виконано, в результаті чого заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 233 837,77 грн, з яких сума основного боргу 222 120,89 грн, компенсаційні платежі 3% за користування кредитом 11 716,88 грн, які позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року позов Державної іпотечної установи задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи загальну заборгованість в сумі 233 837,77 грн, а також 3507,58 грн судового збору, а саме по 1753,79 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, яка не спростована відповідачами, а тому підлягає стягненню у судовому порядку.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подано заяву про його перегляд, яку ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та встановлення обставин, що мають значення для справи, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не була повідомлена про розгляд справи, не отримувала судових повісток про виклик її у судове засідання, оскільки на час розгляду справи перебувала у Німеччині у якості особи, яка потребує тимчасового захисту.

Вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до умов договору, останній платіж вона мала була внести 09 вересня 2019 року, позовна давність за цим платежем сплинула 10 вересня 2022 року, за попередніми платежами ще раніше.

Також, в матеріалах справи відсутні графік повернення кредитних коштів, який є невід`ємною частиною Кредитного договору, детальний розрахунок заборгованості, який би містив суми погашення кредиту відповідачем, що унеможливлює встановити за який період позивачем розраховано суму заборгованості у розмірі 233 837,77 грн. і структуру цієї заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем подано не було.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (у редакції на час призначення справи до розгляду) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 133 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 09 вересня 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 370, відповідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 15 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 12 % річних з кінцевім терміном погашення до 09 вересня 2019 року (а. с. 17).

Пунктом 2.3 Договору визначено, що кредитні ресурси отримані Позичальником за цим договором використовуються на споживчі цілі, а саме для придбання нерухомого майна, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 09 вересня 2019 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.

Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 181, 00 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості згідно Додатку № 1 до кредитного договору.

09 вересня 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки б/н, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 370 (а.с. 25-27).

Відповідно до п.1.3 Договору поруки поручитель засвідчує, що він ознайомлений із кредитним договором та погоджується з його умовами.

У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед боржником як солідарні боржники (п.2.1).

В забезпечення виконання умов Кредитного договору, 09 вересня 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір б/н, за умовами якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 76, 1 кв.м., житловою площею 48, 3 кв.м (а.с. 28-31).

Іпотечний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палевою Оленою Миколаївною та зареєстровано в реєстрі іпотек №1347.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ Банк «Фінанси та кредит», укладено Договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до умов якого Банк відступив, всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього Договору, у томі числі й до ОСОБА_1 (Додаток №1 з порядковим № 677) (а.с. 32-38).

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 26 вересня 2015 року були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майне та зазначено Державну іпотечну установу іпотекодержателем квартири за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 42-43).

Відповідно до листа AT «Банк Фінанси та Кредит» вих. № 3-242100/22658 від 23 листопада 2015 року з переліком кредитів сума набутих Державною іпотечною установою вимог до ОСОБА_1 становить 222 120, 89 грн (а.с.39-41).

15 жовтня 2015 року Державною іпотечною установою було повідомлено ОСОБА_1 про зміну кредитора шляхом направлення повідомлення про відступлення права вимоги №7553/11/2 (а.с. 44-45).

Так, частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини 1 статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до пункту 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своєму позові зазначає про наявність такого графіку у Додатку №1 до Кредитного договору.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення його виконання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення повернення позичальником позики визначено статтею 1050 ЦК України, згідно з частиною другою якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд був зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно із частиною 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором Державна іпотечна установа зазначає, що розмір заборгованості за кредитним договором становить суму, що зазначена в договорі про купівлю права вимоги від 11 лютого 2015 року і з цього часу позивач жодних нарахувань боргу по тілу кредиту, відсотках, штрафних санкціях не здійснював.

Між тим, матеріали справи не містять розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку боржника, графіку погашення кредиту тощо.

За клопотанням відповідачки ОСОБА_1 ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2024 року витребувано у Державної іпотечної установи належним чином засвідчені посадовою особою Державної іпотечної установи копії документів та відомості, які стосуються кредитного договору, а саме: Додаток №1 до кредитного договору № 370, укладеного 09 вересня 2004 року між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ та ОСОБА_1 ; первинні документи та виписки по рахункам ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), які підтверджують її заборгованість за кредитним договором № 370, укладеного 09 вересня 2004 року між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ та ОСОБА_1 ; детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 370, укладеного 09 вересня 2004 року між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ та ОСОБА_1 .

На виконання вказаної ухвали позивачем повідомлено, що кредитний догові не містить додатку № 1. Порядок видачі та повернення кредитних ресурсів визначено в пункті 3.2. Договору, а саме: «Позичальник зобов`язується щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитним ресурсам в складі ануїтетного платежа, розмір якого по цьому договору складає 181,00 долар США». Також, Державною іпотечною установою повідомлено, що первинні документи та виписки по рахункам ОСОБА_1 разом з кредитною справою передано не було. Інформація по руху коштів за період з 09 вересня 2004 року знаходяться в розпорядженні Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що виконує дії з ліквідації банка.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин судова колегія вважає, що позивач не довів належними та допустимим доказами наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з відповідачів, її розмір та період, за який слід розраховувати розмір заборгованості. Пред`являючи позов про стягнення заборгованості, позивач повинен довести наявність і розмір заборгованості належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, оскільки без графіку платежів та банківської виписки з особового рахунку неможливо визначити, яка частина тіла кредиту сплачена позичальником, а щодо несплаченої частини щомісячних обов`язкових платежів - перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення позову Державної іпотечної установи без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачкою сплачено 4209,09 грн (а.с. 160).

Зважаючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, вказані витрати підлягають стягненню з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з Державної іпотечної установи (м. Київ, Бульвар Лесі Українки, 34, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 4209 (чотири тисячі двісті дев`ять) грн 08 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина