Справа № 186/1059/23
Провадження номер № 2/0186/24/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Першотравенськ

Дніпропетровської області

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Демиденко С.М.,

секретар судового засідання Фадєєва Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (представник ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 про повернення аліментів та визнання фраудаторного правочину недійним,-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

1. Стислий виклад позиції позивача.

06.08.2012 року Позивач ОСОБА_1 , уклав шлюб з ОСОБА_2 , про що| свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, актовий запис №21. Від шлюбу мають неповнолітнього сина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вони проживали разом приблизно до листопада 2020 року.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської у справі № 166/1399/20 від 30.11.2020 року шлюб між ними було розірвано, рішення набрало законної сили 31.12.2020 року.

28.01.2021 року ОСОБА_1 , була подана позовна заява до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання сина ОСОБА_6 з батьком, припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів на його користь з матері.

14.06.2022 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської у справі № 186/126/21, (яке постановою апеляційного суду від 24.01.2023 було змінено в частині дати припинення та стягнення аліментів з батька, та в подальшому залишено без змін постановою Верховного Суду від 28.06.2023 року), позовні вимоги ОСОБА_1 , були задоволені та встановлено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5 разом з його батьком. Припинено з 28.01.2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 , що стягувалися на підставі судового наказу №186/1416/20, виданого Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 09.11.2020 року.

Стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 , на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_6 з 28.01.2021 року.

Згідно довідки ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля ШУ «Дніпровське» №198 від 19.07.2023 року, розмір сплачених Позивачем аліментів за період з 01.02.2021 року по 31.01.2023 року складає 105 926,73 гривень.

Незважаючи на те, що судами ухвалено рішення припинити стягнення з Позивача на користь ОСОБА_2 , аліментів на утримання сина з 28.01.2021 року, остання добровільно не повертає їх Позивачу, як особі, яка утримує дитину, що вважає з її боку незаконними діями по відношенню до дитини.

В зазначених вище рішеннях судів у справі № 186/126/21 про визначення місця проживання дитини зазначено:

«Копією акта №16 від 26.01.2021 року, складеним ОСББ «Політ», підтверджується, що ОСОБА_2 , не проживає в кв. АДРЕСА_1 з 15 листопада 2021 року». «Судом встановлено, що малолітня дитина, на момент пред`явлення первісного позову до суду 28.01.2021 року, перебувала на, повному утриманні свого батька - ОСОБА_1 , та проживає разом з ним до цього часу, саме він опікується дитиною, ним забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, батько дитини з січня 2021 року самостійно несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини, оскільки дитина мешкає з ним. В той же час мати дитини отримувала аліменти на утримання сина і користувалася ними на власний розсуд, фактично не витрачаючи їх на утримання дитини».

Рішенням апеляційного суду підтверджено факт проживання дитини з Позивачем із зазначеного вище строку та встановлено, що «Мати дитини - ОСОБА_2 , не надає матеріальну допомогу на утримання дитини».

Згідно ст.179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно, за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Але, ОСОБА_2 , всупереч цим нормам, кошти, отримані нею, як аліменти на дитину, витратила на власні потреби.

Главою 15 Сімейного кодексу України «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» не передбачені випадки, коли рішенням суду припиняється стягнення аліментів на користь особи, з якою в дійсності дитина не проживала та кошти на неї не витрачала, та яким чином слід повертати кошти, що не були використані за цільовим призначенням - на утримання дитини.

Тому, Позивач просить суд застосувати аналогію закону та застосувати норму, що регулює подібні правовідносини, а саме ч.2 ст.82 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що якщо після припинення права на утримання виконання рішення суду про стягнення аліментів буде продовжуватися, всі суми, одержані як аліменти, вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, і підлягають поверненню у обсязі, але не більш як за три роки.

ОСОБА_2 , незважаючи на те, що мала судовий наказ про стягнення на її користь коштів на утримання дитини, проте знаючи достовірно, що це судове рішення отримано без перевірки судом дійсних обставин справи щодо місця проживання дитини, що з січня 2021 року йшов спір про місце проживання дитини і сплату аліментів, і що найголовніше знала про той факт, що дитина з нею не проживає, отримуючи кошти від Позивача, витрачала їх на власні потреби, грубо нехтуючи вимогами чинного законодавства щодо майна, яке належить дитині, привласнила собі кошти сина, за які його слід було утримувати, та не повернула їх.

В цій ситуації вийшло так, що Позивач утримував дитину за власні кошти, та ще додатково сплачував кошти на утримання сина на користь ОСОБА_2 , яка з ним не проживала.

Тому Позивач в інтересах малолітньої дитини, просить суд стягнути з ОСОБА_2 , кошти на його користь в розмірі 105 926,73 гривень, які вона отримала без достатньої правової підстави.

Стосовно визнання фраудаторного правочину недійсним.

По іншій справі №186/583/22 (була залишена без розгляду), мається інформація про те, що ОСОБА_2 , перебувала без офіційного джерела доходу, тому в справі №186/583/22 Позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на легковий автомобіль марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012, який перебував у власності ОСОБА_2 та 02 квітня 2021 року судом було ухвалено рішення про забезпечення позову.

Проте, ОСОБА_2 , повідомила, що вона, як тільки дізналася, що Позивачем подано позов про поділ майна подружжя, та позов про визначення місця проживання дитини, стягнення з неї аліментів, одразу переоформила зазначений вище автомобіль на свого рідного брата ОСОБА_4 , глузувала з Позивача, що він в будь-якому випадку нічого не отримає та при цьому продовжує користуватися цим автомобілем.

Довідкою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області, а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується, що ОСОБА_2 , про наявність справи про поділ майна подружжя стало відомо 27 січня 2021 року об 11 годині 15 хвилин з sms-повідомлення та 28 січня 2021 року з поштового відправлення відповідно.

З сервісу «АвтоНомера» Позивачу стало відомо, що 02 лютого 2021 року в ТСЦ 2348 відбулася перереєстрація автомобіля марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012 на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ, отримано р/н НОМЕР_4 .

Іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення, у ОСОБА_2 , не має, вона продовжує користуватися цим автомобілем, фактично він не перейшов у власність ОСОБА_4 , який є рідним братом ОСОБА_2 , а тому цей договір, є фіктивним та таким, що порушує права Позивача, пов`язані з неможливістю стягнення боргу.

Звернення Позивача до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Судом першої інстанції ухвалено рішення, яке залишено в силі Верховним Судом, та яким припинено стягнення з Позивача аліментів на користь ОСОБА_2 , з січня 2021 року, які Позивач має намір стягнути та що складає 105 926,73 гривень та стягнуто аліменти з ОСОБА_2 , на його користь з того самого часу (це приблизно 50 000 гривень), а тому загальний борг становитиме більше 150 000 гривень.

Згідно ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин; визнається судом недійсним.

Позивач просить суд стягнути на його користь в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) кошти, які вона отримувала в якості аліментів на дитину з 28 січня 2021 року по 24 січня 2023 року, яка з нею не проживала і нею не утримувалася, в розмірі 105 926,73 грн та визнати недійсним фраудаторний договір, укладений 02 лютого 2021 року в ТСЦ 2348 між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_6 ), згідно якого відбулася перереєстрація автомобіля марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012 на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ, та отримано р/н НОМЕР_4 .

В судове засідання Позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

2. Стислий виклад заперечень відповідачів.

Представником Відповідача - ОСОБА_2 , подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Зазначено, що Позивач посилається, на те, що рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року у справі № 188/126/21 було вирішено, зокрема, припинити з 28 січня 2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , зазначає, що наявність вищевказаного судового рішення та його зміст не можуть бути підставою для задоволення вимог про стягнення коштів, які вона отримувала в якості аліментів на дитину.

Відповідні питання неодноразово розглядалися Верховним Судом, у постановах, якого містяться правові висновки, які зводяться до того, що положення ст. 1215 ЦК України унеможливлюють повернення виплат з аліментів чи іншої соціальної допомоги, які сплачувалися на підставі чинного судового рішення.

Так, зокрема, у справі 677/876/21 аліменти сплачувала особа, яка взагалі пізніше була визнано такою, що не є батьком дитини. Тим не менш, навіть за таких обставин Верховний Суд не знайшов підстав для повернення вже сплачених на підставі чинного судового рішення сум про повернення аліментів.

Варто зауважити, що у цій справі позивач не заперечує, що аліменти сплачувалися на підставі судового наказу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року у справі № 186/1416/20.

Подання цього позову по суті є спробою обійти імперативні приписи ст.ст. 444, 445 ЦПК України щодо неможливості повороту виконання без скасування чи зміни судового рішення, яке виконувалися та неможливості за загальним правилом здійснити поворот у справі про стягнення аліментів.

Щодо посилань позивача на застосування аналогії закону та можливості застосування приписів ч. 2 ст. 82 Сімейного кодексу України, то вказана ідея позивача не може бути взята де увагу., оскільки Верховним Судом в численних рішеннях вже було зроблено висновок щодо того,, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу, а саме приписи ст.ст. 1212 та 1215 ЦК України.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення грошових коштів є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Щодо визнання правочину недійсним, позивач посилається на справу № 186/583/22 в якій він сам попросив суд залишити позовну заяву без розгляду.

Отже ОСОБА_4 , як власник транспортного засобу мав можливість весь цей час розпоряджатися ним на власний розсуд і зробити відчуження транспортного засобу на користь третіх осіб.

Тим не менш відповідні зміни не відбулися, що свідчить про очевидну голослівність позиції позивача щодо наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Натомість подання однотипних позовів про позбавлення ОСОБА_4 , права власності на майно створює ризики і для ОСОБА_2 , як отримувача грошових коштів з продажу та є непропорційним втручанням у право відповідачів на мирне володіння своїм майном гарантованим статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так у попередній позовній заяві аналогічного змісту позивач посилався на наявність рішення суду у справі № 186/92/21.

Позивач посилався на те, що договір вчинено на шкоду йому як кредитору, тобто безпідставно вважає такий договір фраудаторним. Так як на його думку відчуження транспортного засобу пов`язано начебто з судовим процесом поділу спільного майна подружжя.

Тим не менш, в подальшому (після прийняття Верховним Судом ухвали про відмови у відкритті касаційного провадження) ОСОБА_2 , було в повному обсязі сплачені кошти за вказаним судовим рішенням. Зазначене підтверджує, що претензії позивача є надуманими.

Позивачем не доведено в чому саме полягає порушення його прав укладеним договором про відчуження транспортного засобу.

Оскільки позивач, вочевидь не є особою, права свободи та законні інтереси, якої порушуються укладенням оспорюваного правочину, то поданий позов задоволенню не підлягає. Також ОСОБА_2 , наголошує, що сплата аліментів та розмір заборгованості навіть за умови його підтвердження є очевидно непропорційним вартості відчуженого майна.

Після розірвання шлюбу позивач та відповідач вирішили нотаріально поділити спільне майно подружжя уклавши 20.01.2021 року договір про поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Договір було укладено за ініціативою та фактично на вимогу позивача, оскільки позивач до моменту підписання договору ховав в невідомому місці транспортний засіб відповідача та не пускав ОСОБА_2 , до квартири.

З преамбули до цього договору вбачається, що у зв`язку із розірванням шлюбу між Сторонами (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 06 серпня 2012 року, актовий запис № 21,- рішення Першотравенського міського суду по справі № 186/1399/20 від 30.11.2020 року, що набрало законної сили 31.12.2020 року), за взаємною згодою Сторони проводять події спільного сумісного майна набутого за час шлюбу.

З п.1 Договору вбачається, що Зазначеним Майном є Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 70,0 кв. м., житловою площею 42,7 кв.м. та Транспортний засіб марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012, дата першої реєстрації 11.04.2012 року, дата реєстрації 16.02.2019 року.

Відповідно до п. 2.1 Договору про поділ спільного сумісного майна від 20.01.2021 року квартира переходить у власність ОСОБА_1 , (Позивача).

Натомість, відповідно до п. 2.2 Договору про поділ спільного сумісного майна від 20.01.2021 року, транспортний засіб переходить у власність ОСОБА_2 . Отже підписанням Договору про поділ спільного сумісного майна від. 20.01.2021 року, Позивач добровільно погодився, що транспортний засіб належить ОСОБА_2 , та Позивач в подальшому не претендуватиме на право власності тощо щодо транспортного засобу продаж якого Позивач оскаржує.

Згідно до ст. 204 ЦК України Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не було спростовано вищевказану презумпцію правомірності правочину.

Правочин мав сплатний характер та був укладений за відсутності накладення на це майно будь-яких обмежень (обтяжень). Також варто зазначити, що ціна транспортного засобу значно перевищує будь-яку заборгованість, яка була у відповідача перед Позивачем.

Сам по собі факт, що покупець автомобілю є братом ОСОБА_2 , не може бути достатнім та беззаперечним доказом фраудаторності правочину, оскільки відповідачі проживають окремо, не ведуть спільного господарства і мають право вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд (продавати його, передавати в тимчасове користування тощо). У зв`язку з цим додані фото так само не є достатніми та належними доказами.

З огляду на вищевказане, просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судове засідання ОСОБА_2 , та її представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 , який про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, жодних заяв та клопотань до суду не надіслав.

Суд приходить до висновку про можливість розглянути справи без участі відповідача на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

3. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.08.2023 року заяву Позивача про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на транспортний засіб марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з забороною його відчуження.

19.12.23 року представником Відповідача - ОСОБА_2 , подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 13000 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивач у справі ОСОБА_1 , з 26.10.2020 року на підставі судового наказу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09.11.2020 року у справі №186/1416/20 сплачував аліменти на користь Відповідача - ОСОБА_2 , на утримання спільного сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Довідки про склад сім`ї № 348 від 26.01.2021 року, виданої виконавчим комітетом Першотравенської міської ради ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідкою від 26.01.2021 року, виданою ОСББ «Політ», підтверджується, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 , в кв. АДРЕСА_1 .

Копією акту №16 від 26.01.2021 року, складеним ОСББ «Політ», підтверджується, що ОСОБА_2 , не проживає в кв. АДРЕСА_1 з 15 листопада 2021 року.

28.01.2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання сина ОСОБА_6 разом з ним, припинення стягнення з нього аліментів і стягнення аліментів на утримання сина з ОСОБА_2 .

02.02.2021 року ОСОБА_2 , уклала з ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого відчужила на користь останнього транспортний засіб марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012 за 342 500 грн.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14.06.2022 року у справі № 186/126/21, яке залишено без змін судом касаційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволені, а саме:

-встановлене місце проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1

-припинено з 28.01.2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , на утримання ОСОБА_6 , що стягувалися на підставі судового наказу №186/1416/20, виданого Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 09.11.2020 року.

-стягнуто аліменти з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , на утримання ОСОБА_6 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи стягувати з 28.01.2021 року, допустивши рішення суду в цій частині негайному виконанню в межах місячної суми стягнення аліментів.

Згідно довідки ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля ШУ «Дніпровське» №198 від 19.07.2023 року, розмір сплачених Позивачем аліментів за період з 01.02.2021 року до 31.01.2023 року складає 105 926,73 гривень.

08.02.2023 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року у справі № 186/1416/20 на підставі якого він сплачував аліменти на користь Відповідача - ОСОБА_2 , на утримання спільного сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.06.2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 186/1416/20 в задоволені заяви ОСОБА_1 , про скасування за нововиявленими обставинами судового наказу від 09 листопада 2020 року відмовлено.

24.07.2023 року Позивач звернувся до суду з цим позовом.

5. Оцінка доказів, аргументів учасників справи, норми права, застосовані судом та мотиви їх застосування.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 105 926,73 грн, які, за аргументами позивача, є безпідставно отриманими, та були сплачені Позивачем Відповідачу - ОСОБА_2 , на виконання судового рішення (судового наказу) про стягнення аліментів, стягнення яких в подальшому було припинено.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникнули між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Із матеріалів справи відомо, що спірна сума 105 926,73 грн була виплачена на підставі судового рішення (судового наказу) про стягнення аліментів, стягнення яких в подальшому було припинено.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Відповідно до частин першої, другої статті 444 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача за цим рішенням про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач за цим рішенням, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.

У цій справі Відповідач - ОСОБА_2 , отримала грошові кошти за рішенням суду (судовим наказом).

Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (судовим наказом).

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати стягнені кошти за скасованим (зміненим) судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» судовий наказ є виконавчим документом.

Частиною першою статті 173 ЦПК України передбачено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню в порядку встановленому статтею 432 цього Кодексу.

Стаття 432 ЦПК України визначає, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, в тому числі у разі якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням або з інших причин.

Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Про виправлення визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Оскільки у цій справі грошові кошти в сумі 105 926,73 грн були набуті ОСОБА_2 , на підстав судового рішення (судового наказу), суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення ОСОБА_1 , до суду із заявою на підставі ст. 432 ЦПК України для повороту виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому у задоволенні позову в частині стягнення безпідставно набутих коштів (аліментів) слід відмовити.

Зазначеного висновку суду дійшов з врахуванням правової позиції висловленої Верховним Судом у справі № 592/12956/21 (Постанова від 22.03.2023 року).

5.1. В частині позовних вимог про визнання недійсним, як фраудаторного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.02.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_2 , відчужила на користь ОСОБА_4 , транспортний засіб марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012 за 342 500 грн.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України далі ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

Суд, враховуючи встановлені у справі обставини, не вбачає підстав для задоволення позивних вимог в цій частині. Оскільки в задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 , грошових коштів в сумі 105 926,73 грн відмовлено та доказів наявності будь-якого іншого боргу або не виконаного судового рішення суду не надано.

5.2. Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється на підставі ст. 141 ЦПК України наступним чином. Витрати на сплату судового збору покласти на Позивача.

Вирішуючи клопотання представника Відповідача ОСОБА_2 , про стягнення з Позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3,8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених норм вище нор дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість витрат та їх пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді касаційної інстанції представником Відповідача - Клименко К.М., надано:

1)Копію Договору про надання правової допомоги з додатковою угодою;

2)Копію Акту приймання наданих послуг;

3)Копію Платіжної інструкції від 05.09.2023 року.

У пункті 1 додаткової угоди від 29.08.2023 року до Договору зазначено, що для виконання доручення клієнта, пов`язаного з наданням правничої (правової) допомоги, адвокат зобов`язується здійснювати представництво клієнта під час розгляду справи № 186/1059/23 в суді першої інстанції, як безпосередньо в Першотравенському міському судi Дніпропетровської області так i в органах влади, органах місцевого самоврядування, установах, організаціях, підприємствах незалежно від форми власності, та інших юридичних особах, а також перед фізичними особами та в органах державної виконавчої служби, перед державними та приватними виконавцями, в разі виникнення необхідності надання правової допомоги з питань пов`язаних з розглядом справи № 186/1059/23.

У пункті 3 додаткової угоди від 29.08.2023 року до Договору сторони погодили, що розмір гонорару адвоката за надання правничої (правової) допомоги становить 13 000 грн.

В копії акту приймання-передачі послуг за Договором, який складено на виконання умов Договору, та додаткової угоди від 29.08.2023 до Договору, в якому зазначено, що адвокат надав клієнту такі види правової допомоги:

-вивчення та детальний аналіз документів які були надані клієнтом, та які стосуються справи № 186/1059/23;

-ознайомлення з матеріалами справи № 186/1059/23 в електронному вигляді;

-формування та узгодження правової позиції Клієнта стосовно справи № 186/1059/23;

-формування, складання та подання до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області відзиву на позовну заяву по справі 186/1059/23.

В акті зазначено, що послуги з надання правничої (правової) допомоги передані адвокатом та прийняті клієнтом у повному обсязі. Вартість послуг адвоката становить 13 000 грн, така вартість послуг відповідає вартості за весь обсяг наданих послуг, визначений у Додатковій угоді № 3 від 29 серпня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 24 лютого 2023 року.

В копії платіжної інструкції від 05.09.2023 року зазначено, що ОСОБА_2 , сплатила вартість послуг адвоката в розмірі 13 000 грн.

Від Позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності згідно якої він також просить суд відмовити відповідачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є неспівмірними та непропорційними заявленим витратам у сумі 13000 грн.

Розглянувши доводи сторін та надані докази на підтвердження понесення Відповідачем ОСОБА_2 , судових витрат у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується надання адвокатським об`єднанням "НОВУМ", а саме адвокатом Корсуновським П.Ю., усіх видів правничої допомоги за актом приймання-передачі послуг від 04.12.2023 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Разом з цим, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених Відповідачем ОСОБА_2 , на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді.

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.

Як вбачається з матеріалів справи, правова позиція Позивача та Відповідача ОСОБА_2 , була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору, а адвокат Корсуновський П.Ю., надавав правову допомогу ОСОБА_2 , в інших пов`язаних цивільних справах за позовом того самого Позивача, які стосуються правовідносин з яких виник цей спір, тому, відповідно, був обізнаний у справі з усіма деталями, що з неї випливають.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_2 , на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на Позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , в розмірі 3 000 грн.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (представник ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 про повернення аліментів та визнання фраудаторного правочину недійним - відмовити.

Судовий збір покласти на Позивача.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) гривень.

В стягненні іншої частини витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою суду у справі № 186/1059/23 від 10.08.2023 року, а саме арешт транспортного засобу марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , рік випуску 2012, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з забороною його відчуження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_4 .

СУДДЯ С.М. ДЕМИДЕНКО