Справа №453/198/24 Головуючий у 1 інстанції:Ясінський Ю.Є.
Провадження №22-ц/811/1389/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача:Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Ясінського Ю.Є. від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2024 року провадження у справі до закінчення строку на примирення зупинено.

Надано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 строк для примирення терміном на 6 (шість) місяців.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2024 року та направити справу для продовження її розгляду по суті до суду першої інстанції.

Зазначає, що у позовній заяві про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 було зазначено, що: «Примирення не можливе, оскільки взаємної волі на спільне проживання немає», «В порядку ст. 111 СК України на примирення позивачка не згодна, а тому підстав для застосування судом ч. 7 ст. 240 ЦПК України не має, оскільки наразі шлюб існує лише формально.». Однак, суд першої інстанції повністю проігнорував вищезазначене і безпідставно надав максимальний строк на примирення (шість місяців) та зупинив провадження по справі на той самий строк, абсолютно не враховуючи думку та доводи позивачки викладені в позовній заяві про розірвання шлюбу. Зазначає, що твердження відповідача про намір зберегти сім`ю (згідно описової частини ухвали), є неправдивим і абсурдним, що спрямовано на психологічне насилля і знущання над позивачкою та їх сумісною дитиною. Вважає, що відповідач зловживає процесуальними правами, затягує час і маніпулює всіма учасниками процесу і судом, так як насправді, майже щодня погрожує фізичною розправою позивачці та психологічно тисне на сина. Зазначає, що відповідач веде шкідливий спосіб життя, при дитині палить і вживає спиртні напої або знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, ображає та залякує позивачку і їх сумісного сина. Звертає увагу, що на фоні постійних сварок і з`ясування «неіснуючих» стосунків у дитини почалися проблеми з поведінкою і психоемоційним здоров`ям (розвитком). Щодо доказу намірів позивачки та відсутність сумісного введення господарства та бюджету, також, свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження відносно відповідача про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на дитину відповідно до судового наказу.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справив межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 197, 198, 251, 258, 260-261 ЦПК України, ст. 111 СК України та зупияючи провадження в цивільній справі, надавши сторонам строк для примирення терміном на 6 (шість) місяців, врахував характер фактичних взаємин між позивачем та відповідачем; взяв до уваги, що у сторін перебуває на утриманні малолітній син та прийшов до висновку про необхідність надання сторонам строку для примирення терміном шість місяців з метою збереження сім`ї. Суд вважав, що провадження у справі необхідно зупинити та надати сторонам строк на примирення, що служить інтересам збереження сім`ї. При визначенні строку для примирення, суд виходив з того, що тривалість його має сприяти примиренню подружжя і не може призводити до необґрунтованого затримання розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає.

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила:

- розірвати шлюб укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 .

В обґрунтування заявленого позову зазначила, що 28 лютого 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що видано Свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 . В шлюбі позивачки та відповідача народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ). Зазначала, що сімейне життя поступово почало погіршуватись, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства та бюджету, оскільки було присутнє стабільне фізичне та моральне насильство. Позивачка та відповідач припинили будь-яке спілкування. Кожен із подружжя має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Зазначала, що примирення не можливе, оскільки взаємної волі на спільне проживання немає.

Дійсно, відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Проте, за положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно статті 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

При цьому, необхідно зазначити, що під заходами щодо примирення розуміється строк для примирення подружжя. Основна ціль примирення подружжя збереження сімейних відносин і повернення необхідного балансу для нормального функціонування сім`ї. При визначенні строку на примирення суд враховує конкретні обставини справи. Максимальний строк для примирення подружжя не має перевищувати 6 місяців.

Відповідно до ч.7 статті 240 ЦПК України, у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Згідно п.4 ч.1 статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.02.2024 року ОСОБА_6 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка в позовній заяві заперечувала проти надання строку на примирення, оскільки шлюб, на її думку, існує формально.

17.04.2023 до суду першої інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_2 про відтермінування розірвання шлюбу терміном на 6 (шість) місяців для примирення, так як відповідач має намір зберегти сім`ю і думає, що ОСОБА_7 , також, змінить своє рішення.

Окрім того, в судому засіданні відповідач заперечував щодо розірвання шлюбу, просив суд надати термін на примирення (шість місяців), оскільки має намір зберегти шлюб. Позивачка на розгляд справи в суд першої інстанції не з`явилася.

Оскаржуваною ухвалою сторонам надано строк для примирення терміном шість місяців.

Обставин, які б вказували на те, що примирення подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2 суперечить моральним засадам суспільства, судом не встановлено. Доказів насильницької, аморальної поведінки, вчинення злочину стосовно позивачки або дитини суду не представлено.

Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно надано сторонам шестимісячний строк на примирення, враховуючи тривале перебування у шлюбі сторін (більше ніж п`ять років); наявність у сторін малолітньої дитини; бажання відповідача та намагання зберегти сім`ю.

Не слід вважати обгрунтованими доводи апеляційної скарги позивачки про необґрунтованість та незаконність висновків суду першої інстанції щодо надання строку для примирення, оскільки відповідач наполягаючи на наданні строку на примирення, зазначає саме про наміри збереження сім`ї, що і було враховано судом. Крім цього, питання обґрунтованості можливості надання судом строку на примирення, виходять за допустимі законом межі оскарження, які стосуються лише зупинення провадження у справі.

Враховуючи наведене слід вважати, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, ухвалу ж суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2024 року.

Судді: Я.А. Левик

Н.П. Крайник

М.М. Шандра