УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 212/7281/23

провадження № 61-16040ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа - Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з держави за рахунок коштів державного бюджету 2 800,00 грн матеріальної шкоди та 800 000,00 грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР № 0000211 від 15 вересня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 122 КК України.

Вказувала, що 11 серпня 2021 року вона спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_2 приїхали до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає мати чоловіка, та в цей час помітили, що на території домоволодіння співробітники АТ «Дніпропетровськгаз» проводили роботи по встановленню металевої шафи газорозподільника. ОСОБА_1 , вважаючи, що проведення даних робіт були незаконними, попросила співробітників АТ «Дніпропетровськгаз» залишити територію, однак один із співробітників почав погрожувати їй та висловлюватися нецензурною лайкою, після чого наніс удар металевим гайковим розвідним ключем в районі передпліччя лівої руки та штовхнув у груди, в результаті чого ОСОБА_1 впала до канави, яка попередньо була викопана для встановлення газорозподільника.

06 вересня 2021 року ОСОБА_1 самостійно звернулася до судово-медичного експерта з приводу отримання нею тілесних ушкоджень 11 серпня 2021 року та отримала висновок фахівця № 97 в якому зазначено, що їй завдано тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості. Окрім того, позивачка відвідала лікаря травматолога П`ятихатської Центральної міської лікарні та звернулася до КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 8» КМР, де отримала відповідні призначення для лікування. Також нею також було зроблено УЗД поверхневих структур за висновком якого у неї було виявлено епідермальну кісту.

Заяву про злочин ОСОБА_1 було подано 15 вересня 2021 року та внесено відомості в ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, та цього ж дня позивачку було допитано про обставини події, які відбувалися 11 серпня 2021 року.

21 вересня 2021 року слідчим відділу поліції № 7 Кам`янського РУП ГУНП України в Дніпропетровській області було винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи, та відповідно до висновку експерта № 105 від 27 вересня 2021 року, заподіяні ОСОБА_1 тілесні ушкодження відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я більше 21 доби. Однак, не установивши істини у кримінальному провадженні, без проведення слідчих розшукових дій, встановлених на розкриття даного злочину, слідчим 15 листопада 2021 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, яка була оскаржена та згодом скасована. 29 березня 2023 року слідчим СВ ВП № 7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Вважає, що слідчий неефективно та з надмірною тривалістю здійснював досудове розслідування кримінального провадження, починаючи з 15 вересня 2021 року до 29 березня 2023 року, що тривало майже 18 місяців, що призвело до заподіяння моральної шкоди, з підстав бездіяльності слідчого відділу, тому враховуючи тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, тривалості досудового розслідування просила стягнути з держави Україна за рахунок коштів Держбюджету України 2 800 грн матеріальної шкоди та 800 000 грн моральної шкоди.

Матеріальна шкода полягає в тому, що події, які внесені до ЄРДР № 0000211 від 15 вересня 2021 року, викликали погіршення здоров`я позивачки, внаслідок чого з 12 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря ортопеда-травматолога та за час лікування витратила власні кошти в розмірі 2 800,00 грн.

Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 01 серпня 2024 року позов задовольнив частково.

Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування. В задоволенні інших позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишив без задоволення. Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року залишив без змін.

02 грудня 2024 року Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, через засоби поштового зв`язку, подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування нею як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 15 вересня 2021 року по факту отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості її було допитано, визнано потерпілою та розпочато досудове розслідування.

Згідно висновку фахівця з судової медицини № 97 від 06 вересня 2021 року, виданого судово-медичним експертом КЗ «Дніпропетровське обласне Бюро судомо-медичної експертизи» ДОР П`ятихатське відділення СМЕ Кулаковим С. М., у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді вколоченого перелому нижньої третини променевої кістки, які відносяться до категорії середньої тяжкості; тілесні ушкодження у вигляді садження з відшаруванням поверхневого шару епідермісу та ущільненим світло-коричневого кольору дном в ділянці верхньої третини лівого передпліччя та в ділянці лівого ліктьового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, тілесне ушкодження у вигляді садна невірної округлої форми з підсохлим світло-рожевого кольору дном в ділянці лівого ліктьового суглобу по задній поверхні, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень; тілесні ушкодження у вигляді семи поверхневих подряпин лінійної форми вкритих тонкими світло-коричневого кольору шкірочками на рівні навколишньої шкіри, розташованих на тильній поверхні правого зап`ястку, в нижній третині правого плеча по задній поверхні, в верхній третині правого плеча, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень; тілесні ушкодження у вигляді саднень лінійної форми уривчастого характеру на шкірі обох колінних суглобів по передній поверхні, в верхній третині лівої гомілки по зовнішній поверхні, що відносяться до легких тілесних ушкоджень; тілесне ушкодження у вигляді синці синюшного кольору з чіткими контурами та незначним набряком м`яких тканин в верхній третині лівої гомілки по задньо-внутрішній поверхні відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, давність спричинення тілесних ушкоджень, а саме 11 серпня 2021 року підтверджується даними медичних документів на ім`я ОСОБА_1 та даними судово-медичного огляду.

Згідно довідки від 22 вересня 2021 року виданої лікарем КП «Криворізької міської клінічної лікарні № 3» КМР Білозор Р. М. , позивач знаходилася на амбулаторному лікуванні у лікаря ортопед-травматолога за місцем проживання з 12 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року, з діагнозом: закритий вколочений перелом н/з лівої променевої кістки.

05 листопада 2021 року постановою слідчого СВ ВП № 7 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Шуліки Є. М. закрито кримінальне провадження, внесене в ЄРДР № 0000211 від 15 вересня 2021 року, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, яка 11 грудня 2021 року була оскаржена ОСОБА_1.

12 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до слідчого СВ ВП № 7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з клопотанням про проведення слідчих дій за кримінальним провадженням № 0000211.

29 березня 2023 року постановою слідчого СВ ВП № 7 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області було закрито кримінальне провадження внесене в ЄРДР № 0000211 від 15 вересня 2021 року, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Постановою першого заступника керівника Жовтоводської окружної прокуратури Гутарова Д. О. від 12 січня 2024 року скасовано постанову слідчого СВ ВП № 7 КРУП Голіброди К. В. від 30 листопада 2023 року про закриття кримінального провадження № 0000211, кримінальне провадження направлено начальнику СВ ВП №7 КРУП в Дніпропетровській області для організації досудового слідства.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, згідно з положеннями яких шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах

від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Європейський суд з прав людини у пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22, від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/11835/22.

Встановивши, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось протягом тривалого часу, а постанови про закриття кримінального провадження неодноразово скасовувалися, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої внаслідок неефективної діяльності органу досудового розслідування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно врахував характер і глибину заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалість та неефективність здійснення кримінального провадження, відкритого за її заявою, а також засади розумності і справедливості, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.

Визначений судом розмір моральної шкоди не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивачки як особи, що має право на відшкодування моральної шкоди та не призводить до її збагачення.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та їх відображення в оскаржуваних судових рішень, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Оскільки законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ то вимоги касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який

стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа - Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко