ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23031/23

Провадження № 22-ц/4820/1294/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представниці відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Красовська Наталія Вікторівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину майна за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Красовська Н.В., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину майна.

ОСОБА_1 зазначила, що з 16 жовтня 1983 року вона проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 27 лютого 2012 року - перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок). Постійне проживання та спільне ведення господарства позивачки зі ОСОБА_6 є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на житловий будинок. Однак, приватний нотаріус Красовська Н.В. відмовила у видачі позивачці свідоцтва про право власності на частку у спільному майні з огляду на те, що ОСОБА_6 набув право власності на житловий будинок 25 червня 1987 року, тобто до реєстрації шлюбу між ними.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_6 у період з 16 жовтня 1983 року до 27 лютого 2012 року, визнати житловий будинок спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6 , визнати за нею право власності на частки житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року, в якому ухвалою від 21 травня 2024 року виправлено описку, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частки житлового будинку.

У решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 травня 2024 року Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 1 450 грн судового збору з кожного.

Суд керувався тим, що факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 16 жовтня 1983 року до 27 лютого 2012 року (дня реєстрації шлюбу) підтверджено належними та допустимими доказами. За час спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 побудували житловий будинок, який належав їм на праві спільної власності в рівних частках. Заявлені ОСОБА_1 вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Водночас є підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частки житлового будинку.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд керувався тим, що за подання до суду позову ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4 510 грн 40 коп., із яких 2 900 грн за вимогу майнового характеру про визнання права власності на частки житлового будинку. Оскільки цю вимогу задоволено, а при ухваленні рішення судом не вирішено питання про судові витрати, то з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивачки ОСОБА_1 слід присудити обґрунтовано понесені витрати зі сплати судового збору в рівних частках з кожного.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частки житлового будинку та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_6 не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство та не будували разом житловий будинок. У зв`язку з цим, підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частки житлового будинку відсутні. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову в частині задоволених вимог.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу і визнання майна спільною сумісною власністю, а тому згідно з частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував норми статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), неправильно витлумачив положення статті 112 Цивільного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК Української РСР 1963 року) та не дотримався приписів статей 81, 89 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині задоволеної вимоги підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 11 листопада 1994 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15 жовтня 1983 року.

ОСОБА_6 перебував із ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі до 20 травня 1981 року.

27 лютого 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Протягом 1981-1983 років ОСОБА_6 побудував житловий будинок. 21 травня 1987 року виконавчий комітет Хмельницької районної ради Хмельницької області зареєстрував право власності ОСОБА_6 на житловий будинок (запис у реєстровій книзі №1 під реєстровим №151) та видав останньому свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок.

З 1983 року ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована у житловому будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

12 січня 2023 року дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Листом приватного нотаріуса Красовської Н.В. №296/02-14/02-14 від 15 серпня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя - на частки житлового будинку.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини другої статті 6 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

1 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України (далі - СК України), яким унормовано, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (стаття 3 СК України).

В силу частини першою статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Схожі за змістом норми сформульовані у статті 60 чинного СК України.

Із положень частини першої статті 24 КпШС України слідує, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 57 СК України.

Згідно зі статтею 100 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в особистій власності громадян може бути майно, призначене для задоволення її матеріальних і культурних потреб. Кожний громадянин може мати в особистій власності трудові доходи і заощадження, жилий будинок (або частину його) і підсобне домашнє господарство, предмети домашнього господарства і вжитку, особистого споживання і комфорту.

За змістом статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу статті 89 ЦПК України слідує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю.

Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року (справа №204/6931/20) зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Водночас у цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16).

За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Водночас майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, чи на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», слідує, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір часки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, ця особа має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею та коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за нею права власності на половину спірного майна.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13) і від 11 березня 2014 року (справа № 6-211цс14), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Підтримавши вказаний правовий висновок, Верховний Суд у постанові від 1 червня 2022 року (справа №127/2073/20) зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Із свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах (а.с. 55-56) і матеріалів погосподарського обліку (а.с. 24) слідує, що житловий будинок був побудований протягом 1981-1983 років.

Довідки виконавчого комітету Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 15 серпня 2023 року №591, №592 і №593 про постійне проживання ОСОБА_1 у житловому будинку та ведення нею спільного господарства разом із ОСОБА_6 з 1983 року підписані діловодом ОСОБА_9 . У справі відсутні дані про те, що остання була уповноважена на видачу таких довідок, а тому ці письмові докази не можуть бути взяті судом до уваги як недопустимі докази (стаття 78 ЦПК України).

Інші докази, зокрема: показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , матеріали погосподарського обліку (16-24), спільні світлини (25-30, 57-60), - достовірно і достатньо не підтверджують ту обставину, що у період будівництва житлового будинку (1981-1983 рік) ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, тобто між ними існували відносини, притаманні подружжю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати. До того ж, на той час ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 і не могла створити сім`ю з ОСОБА_6 , який, у свою чергу розірвав шлюб з ОСОБА_8 лише 20 травня 1981 року.

Крім того, у справі відсутні будь-які докази щодо участі ОСОБА_1 у будівництві житлового будинку.

На ці обставини та норми чинного законодавства суд першої інстанції не звернув уваги.

Отже, набуття ОСОБА_1 права власності на частки житлового будинку не доведено, а тому її позов про визнання цього права не підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 на обґрунтованість позову суперечать фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам, у зв`язку з чим ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

В позові ОСОБА_1 слід відмовити.

У зв`язку з скасуванням основного рішення суду щодо визнання права власності на частку у житловому будинку додаткове рішення від 21 травня 2024 року щодо стягнення судового збору втрачає силу.

При цьому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 слід присудити обґрунтовано понесені ними витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі по 2 175 грн на користь кожного.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року в частині задоволення позову про визнання права власності на частку житлового будинку скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Красовська Наталія Вікторівна, про визнання права власності на частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , відмовити.

Визнати, що додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 травня 2024 року втратило силу.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 2 175 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (місце проживання - АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) 2 175 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2024 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

О.І. Талалай

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Продан Б.Г.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48