Справа № 344/8157/24
Провадження № 2/344/2392/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дутчак Василь Миколайович до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та встановлення земельного сервітуту

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дутчак Василь Миколайович звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та встановлення земельного сервітуту. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її мати, ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки розміром 0.0753 га, кадастровий номер 260192001:25:010:0144,яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , 25 червня 2013 року уклала договір, підписано в остаточному варіанті 14.02.2020 року про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Договір був встановлений для забезпечення можливості Сервітуарія здійснювати прохід та проїзд на земельну ділянку з кадастровим номером :25:010:0288,яка належить власнику. До договору сервітуту було додано план зон обмежень, обтяжень(сервітутів) земельної ділянки, де зазначено частину земельної ділянки площею 0,0101 на якій діє право сервітуту. Даний план є частиною договору про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці. 22 лютого 2020 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки продала земельну ділянку ОСОБА_4 . Відповідно до п.1.4 розділу 1 Договору. «Предмет договору» За даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку виданого 21.02.2019 р. за №HB-020 відділом Держгеокадастру у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, по даній земельній ділянці зареєстровано земельний сервітут, а саме: вид сервітуту-право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки (її частина), на яку поширюється дія сервітуту-0,0101 га, охоронна зона навколо об`єкта енергетичної системи-0,0347 га, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта транспорту-0,0062 га, підстава встановлення земельного сервітуту-Договір про земельний сервітут, строк дії сервітуту-безстроково. Власник вищезазначеної земельної ділянки ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 3 вересня 2020 року продав дану земельну ділянку ОСОБА_2 , про що було складено і нотаріально завірено договір купівлі-продажу земельної ділянки НВМ 486531. Всупереч договору купівлі продажу земельної ділянки, де зазначено про земельний сервітут, відповідач в місці пішого проходу та проїзду закопав два електричних стовпи, унеможлививши проїзд та прохід по наявному шляху, закриває ворота на свій розсуд, перегороджує проїзд транспортними засобами, знехтувавши договором про земельний сервітут, чим унеможливив проїзд до її домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_2 . На даний час відповідач по справі унеможливив користування сервітутом. Просила визнати дії власника щодо перешкоджання користування сервітутом незаконними та зобов`язати відповідача надати новий сервітут для проходу та проїзду транспортом через земельну ділянку з кадастровим номером :25:010:0144,шириною 2,2 метри (проїзду автомобіля невідкладної медичної допомоги.

13.06.2024 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якій заперечує проти позову та вважає його безпідставним та необгрунтованим. Зазначив, що ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки розміром 0.0753га, кадастровий номер 25:010:0144, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , 14.02.2020 року уклала договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу,проїзду по земельній ділянці. Договір був встановлений для забезпечення можливості Сервітуарія здійснювати прохід та проїзд на земельну ділянку кадастровим номером :25:010:0288, яка належить власнику ОСОБА_5 у відповідності до умов Договору сервітуту від 14.02.2020р. До договору сервітуту було додано план зонообмежень, обтяжеть (сервітутів) земельної ділянки по АДРЕСА_1 , де зазначено частину земельної ділянкина якій діє право сервітуту без встановлення площі такої ділянки в умовах Договору сервітуту. Даний план є частиною договору про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці. 22 лютого 2020 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки продала земельну ділянку ОСОБА_4 . Власник вищезазначеної земельної ділянки ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 2020 року продав дану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 , про що було складено і нотаріально посвідченоДоговір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до розділу 1 п. 1.4 такого договору зазначено, що за даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 31.08.2020р. за № НВ-020 відділом Держгеокадастру у м. Івано- Франківську Івано-Франківської області, по даній земельній ділянці зареєстровано земельний сервітут, а саме: вид сервітуту-право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки(її частина), на яку поширюється дія сервітуту-0,0101 га. Абсолютно безпідставно без жодного на те доказу позивач зазначає щодо нехтування відповідачем договором про встановлення земельних сервітутів, чим унеможливлюється проїзд до домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки відповідач виконує усі свої зобов`язання як власник земельної ділянки, жодних доказів протилежного позивачем не надано. Договір про встановлення сервітутів був встановлений для забезпечення можливості Сервітуарія здійснювати прохід проїзд на земельну ділянку за кадастровим номером :25:010:0288, яка належить власнику ОСОБА_5 (Сервітуарію) у відповідності до умов Договору сервітуту від 14.02.2020р. Позивачем є ОСОБА_1 , де абсолютно невідомо яке відношення позивач має до ОСОБА_7 та її земельної ділянки з кадастровим номером :25:010:0288, де також і невідомо яке відношення така має до земельної ділянки відповідача, оскільки позовна заява не містить жодного роз`яснення щодо такого. З позовної заяви неможливо встановити щодо якої саме земельної ділянки є спір та щодо якої земельної ділянки позивач просить встановити сервітут судовим рішенням, оскільки ні описова частина, ні прохальна частина позовної заяви не містять таких зазначень, як і не містять жодних доказів порушення права позивача у частині використання прав Сервітуарія щодо земельної ділянки відповідача. Позовна заява містить незрозумілі, необгрунтовані та безпідставні посилання на порушення невідомих прав позивача щодо земельної ділянки Сервітуарія та земельної ділянки відповідача. Просив відмовити в задоволенні позову, та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу (а.с.35-39).

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14.02.2020 року ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки кадастровий номер 260192001:25:010:0144 та ОСОБА_5 , власник земельної ділянки кадастровий номер :25:010:0288 уклали договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці (а.с.12-16).

22 лютого 2020 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки продала земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка має загальну площу 0.0753 га, кадастровий номер 260192001:25:010:0144, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с.10).

В подальшому ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 2020 року продав вищевказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 (а.с.8-9).

Відповідно до розділу 1 п. 1.4 такого договору зазначено, що за даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 31.08.2020р. за № НВ-020 відділом Держгеокадастру у м. Івано- Франківську Івано-Франківської області, по даній земельній ділянці зареєстровано земельний сервітут, а саме: вид сервітуту-право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки(її частина), на яку поширюється дія сервітуту-0,0101 га., охоронна зона навколо об?єкта енергетичної системи-0,0347 га, охоронна зона навколо (вздовж) об?єкта транспорту-0,0062 га, підстава встановлення земельного сервітуту-Договір про земельний сервітут, строк дії сервітуту-безстроково.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Порядок встановлення земельних сервітутів регулюється нормами ст. ст. 401-406 ЦК України та ст. ст. 98-102 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові(володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі(особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником(володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічні норми викладено у ст. 402 ЦК України за змістом частини третьої якої у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо-ст. 404 ЦК України.

Пунктами а і б статті 99 ЗК України передбачено, що власники або користувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

З метою для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивачу слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом».

Як зазначалось вище, договір сервітуту був укладений між ОСОБА_3 , як власником земельної ділянки кадастровий номер 260192001:25:010:0144 та ОСОБА_5 , як власником земельної ділянки кадастровий номер :25:010:0288.

Позтвачка в обгрунтування вимог, зазначає, що відповідач унеможливив користування даним сервітутом, оскільки в місці пішого проходу та проїзду закопав два електричних стовпи, унеможлививши проїзд та прохід по наявному шляху, закриває ворота на свій розсуд, перегороджує проїзд транспортними засобами, чим унеможливив проїзд до її домоволодіння.

Однак, з позовної заяви та долучених доказів до неї не можливо встановити, яке відношення позивач ОСОБА_1 має до Сервітуарія - ОСОБА_5 , її земельної ділянки з кадастровим номером :25:010:0288, та до земельної ділянки відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Встановлено, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивачці з боку відповідача чиняться перешкоди в проході, проїзді, тощо по фактичних шляхах до належної її на праві приватної власності земельної ділянки суду не подано.

Твердження позивача, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, суд не бере до уваги, оскільки подані позивачем докази на підтвердження своїх доводів, не підтверджують, що саме відповідач ОСОБА_2 обмежує доступ до належної позивачу земельної ділянки.

Отже, вимоги Позивача є необґрунтованими, безпідставними, базуються на недостовірній та неповній інформації, суперечать чинному земельному законодавству.

Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для задоволення позову не має.

Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ч. 1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Ста

ттею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача загалом ґрунтуються на законі та письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Вирішуючи заяву про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Сторона позивача у судовому засіданні жодних заперечень щодо витрат на правову допомогу не висловила.

Як встановлено судом, між відповідачем ОСОБА_2 та Адвокатським бюро Григорія Голуба ПРАЙМ укладено договір про надання правничої допомоги № 30/05/1-2024 від 30.05.2024 року.

Відповідно до п.4.1. Договору, юридичну допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт оплачує у розмірі 15 000,0 гривень (а.с.45-40).

Згідно платіжної інструкції №0.0..1, 31.05.2024 року ОСОБА_2 здійснив оплату на користь ОСОБА_8 ПРАЙМ за надання правової допомоги у сумі 15 000,00 гривень.

Суд враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як наслідок, з врахуванням засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є обгрунтованими та підлягають стягнення з позивача на користь відповідача в розмірі 15 000 грн.

Керуючись ст. ст.4,10,12,13,19,76,81,89,259,263-265,268,273,282,365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.11,12,14,316,319,386,391,401,402,404 Цивільного кодексу України, ст.ст.78,98-101, 103, 125, 126, 152, 153, 158 Земельного кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дутчак Василь Миколайович до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та встановлення земельного сервітуту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 07.11.2024 року.

Суддя Пастернак І.А.