ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Євгенія Леонідівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова Владислава Юріївна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, припинення права власності та поновлення права власності,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зазначеним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2023 року позивача ОСОБА_5 було замінено правонаступником ОСОБА_1 ..

Позивач у своєму уточненому позові посилалася на те, що вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_5 з кінця 2008 року в належній йому квартирі АДРЕСА_1 .

У 2009 році вони переїхали у квартиру дочки позивача у гуртожитку, а належну йому спірну квартиру ОСОБА_5 здавав в оренду.

У вересні 2018 року вона зареєструвала шлюб зі ОСОБА_5 . Проте, її чоловік увесь час переймався та згадував про свою дочку та онуку, заощаджував гроші на придбання для них смаколиків, хоча обидві були дорослими. З цього приводу між ними виникали непорозуміння та наприкінці грудня 2018 року з цих причин подружжя посварилося і позивач запропонувала ОСОБА_5 переїхати жити до дочки, що й було вирішено. У січні 2020 року вона виїхала на заробітки до Німеччини, звідки повернулася 28 липня 2020 року.

За час окремого проживання ОСОБА_5 уклав договір дарування належної йому квартири на користь відповідача. Оскільки він потребував сторонньої допомоги, надання якої йому обіцяла дочка за умови дарування квартири на користь онуки, 26 січня 2019 року він уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ,

У лютому 2020 року ОСОБА_5 отримав термічний опік нижніх кінцівок, внаслідок чого був госпіталізований на стаціонарне лікування до 4 міської клінічної лікарні по квітень 2020 року. Після лікування, ані третя особа, його дочка ОСОБА_6 , ані відповідач, онука ОСОБА_2 , не забрали ОСОБА_5 до себе, а повернутися у спірну квартиру він не міг з двох причин: там жили квартиранти, які платили йому грошові кошти, які він витрачав на лікування та проживання, та він потребував стороннього догляду, оскільки не міг обслуговувати себе самостійно. Через це тимчасовий прихисток йому надав товариш ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

У червні 2020 року стан здоров`я ОСОБА_5 погіршився: піднялася температура, рани гноїлися, та його з діабетичною комою госпіталізували до 4 міської клінічної лікарні, де йому ампутували ногу. Ще за життя ОСОБА_5 мав намір визнати договір недійсним, оскільки зрозумів, що дочка його ошукала. Відповідач догляд за ним не здійснювала, допомоги не надавала.

Зазначила, що фактично майно не було передано у власність відповідачеві, оскільки квартиру ОСОБА_5 не звільняв від речей, ключі не передавав, був зареєстрований у квартирі, іншого житла не мав, відповідач у квартирі не проживала. Укладаючи договір дарування, ОСОБА_5 бажав отримувати від ОСОБА_2 , яка зобов`язалася надавати йому матеріальну допомогу, довічний догляд, вважав, що підписує договір про його утримання. Лише на початку 2020 року, як відповідач припинила надавати йому догляд, ОСОБА_5 зрозумів, що припустився помилки щодо природи договору, оскільки бажав укласти договір довічного утримання з нею.

19 січня 2022 року ОСОБА_5 склав заповіт на ім`я позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Організовувати його поховання допомагала його дочка, ОСОБА_8 - ОСОБА_9 . Вона пропонувала відповідачеві викупити її частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 , проте згоди не отримала.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , стягнути з відповідача судові витрати по справі зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважала, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що 26.01.019 року ОСОБА_5 уклав з відповідачкою договір дарування квартири,будучи впевненим,що передає онуці належну йому квартиру в обмін на те, що вона буде опікуватись ним, доглядати та утримувати його, оплачувати комунальні платежі. Відповідачка та її мати на момент укладання договору постійно запевняли ОСОБА_5 в тому, що відповідачка буде його матеріально утримувати та доглядати до самої смерті. Так і було до лютого 2020 року, коли відповідачка та її мати відмовились доглядати ОСОБА_5 і створили умови,за яких він з їхньої квартири змушений був повернутись проживати в спірну квартиру. Отже, вчиняючи правочин ОСОБА_5 помилявся щодо обставин правочину,які мають істотне значення щодо прав та обов`язків сторін, не розумів, що позбавляється права власності на квартиру і втрачає своє єдине житло, вважав,що підписує договір щодо його утримання, довірився .

Відповідачка ОСОБА_2 за життя ОСОБА_5 спірною квартирою не користувалася,житлово-комунальні послуги не сплачувала. Відповідач не заперечувала, що квартиру ОСОБА_5 не звільняв від речей, ключі не передавав,був зареєстрований у квартирі,іншого житла не мав.

Тобто відсутня фактична передача обдарованій дарунку за оспорюваним договором дарування.

Тільки на початку 2020 року після того, як відповідачка припинила догляд за ОСОБА_5 , він зрозумів, що допустився помилки щодо природи оскаржуваного договору,оскільки бажав укласти договір довічного утримання.

За життя ОСОБА_5 звернувся з позовом, в якому оспорював договір дарування. 19 січня 2022 року ОСОБА_5 оформив заповіт на спірну квартиру на неї,як дружину.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 -адвокат Сазонова М.О., представник ОСОБА_10 -адвокат Шишкін В.М.. Інші учасники справи повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчать довідка про отримання документів в електронному суді, довідка про доставку електронного листа, та конверти, які повернулися із поміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що при укладенні договору дарування ОСОБА_5 помилявся щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була й має істотне значення.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права та узгоджується з положеннями частини 1 статті 229 ЦК України, якою передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

В постанові від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц Верховним Судом висловлена правова позиція, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 06 березня 1976 року по 18 жовтня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_3 є їх донькою, а ОСОБА_2 їх онукою.

На підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. і зареєстрованого в реєстрі за № 9042, ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ».

07 вересня 2018 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 ..

26 січня 2019 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Другою дніпровською державною нотаріальної конторою і зареєстрований в реєстрі за № 2-101, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

19 січня 2022 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все належне йому майно, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право, і що буде йому належати на момент смерті, заповів ОСОБА_1 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

27 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В.Ю. від 22 березня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що ОСОБА_5 уклав з відповідачкою договір дарування квартири в обмін на те, що вона буде опікуватись ним, доглядати та утримувати його, оплачувати комунальні платежі. Відповідачка та її мати на момент укладання договору постійно запевняли ОСОБА_5 в тому, що відповідачка буде його матеріально утримувати та доглядати до самої смерті. Так і було до лютого 2020 року, коли відповідачка та її мати відмовились доглядати ОСОБА_5 і створили умови,за яких він з їхньої квартири змушений був повернутись проживати в спірну квартиру. Отже, вчиняючи правочин, ОСОБА_5 помилявся щодо обставин правочину, які мають істотне значення щодо прав та обов`язків сторін, не розумів, що позбавляється права власності на квартиру і втрачає своє єдине житло, вважав,що підписує договір щодо його утримання, довірився доньці.

ОСОБА_5 звернувся із позовом про визнання договору дарування недійсним 21 грудня 2021 року, посилаючись на те, що тільки на початку 2020 року, після того як відповідачка.

ОСОБА_2 припинила догляд за ним, він зрозумів, що допустився помилки щодо природи оскаржуваного договору, оскільки бажав укласти договір довічного утримання.

ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_8 ОСОБА_9 заперечували отримання в дар спірної квартири на умовах догляду, зазначене нічим не спростовується.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав його вчинення під впливом помилки. Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася. Так як на момент укладання договору дарування позивач спірну квартиру здавав в оренду і там проживали орендарі, проити чого не заперечувала відповідач. Право ж власності на квартиру за оспорюваним договором дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за обдарованою ОСОБА_2 ..

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те , що позивач не довела, що на момент укладання ОСОБА_5 оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи зазначений договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

До укладення договору нотаріусом Стасовського Ю.І. було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного ОСОБА_5 . Сторони укладеного договору дарування підтвердили, що цей договір не має характеру фіктивної та удаваної угоди. Дарувальник стверджував, що дарунок здійснено за його власною волею, без будь-якого примусу чи насильства, як фізичного, так і психічного (пункти 11, 13).

Встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22 жовтня 1996 року в період його перебування в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . ОСОБА_4 надавала свою письмову згоду на укладання спірного договору дарування квартири онуці, що підтверджується пунктом 7 договору дарування квартири, в якому вказано, що дарування квартири за цим договром вчиняється за письмовою згодою колишньої дружини дарувальника- ОСОБА_4 . ОСОБА_4 була присутньою при укладенні договору дарування та зазначала, що ОСОБА_5 розумів фактичні обставини правочину, на укладання іншого правочину вона не надала б своєї згоди.

В пунткті 19 оспорюваного договору зазначено, що своїми підписами під текстом цього договору, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , стверджують той факт,що зміст прочитанного ними документу їм зрозумілий і тлумачиться ними одозначно.

Укладаючи договір дарування, сторони договору підтвердили, що цей договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, договір укладено не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин. За змістом цей договір є саме договором дарування.

Таким чином встановлено, що волевиявлення ОСОБА_5 було направлене на укладання саме договору дарування.

Доказів, що на момент укладення договору дарування позивач потребував догляду чи сторонньої допомоги через свій незадовільний стан здоров`я чи матеріальне забезпечення матеріали справи не містять.

Верховний Суд в постанові від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17 констатував, що сам по собі факт похилого віку особи та наявності в неї захворювання не свідчать про укладення

нею договору дарування під впливом помилки.

Таким чином, установивши, що позивач не довела наявність обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_5 уклав спірний договір під впливом помилки, маючи на меті укладення договору довічного утримання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи про те, що ОСОБА_5 припустився помилки при укладанні договору дарування квартири, фактично маючи на меті договір довічного утримання, є безпідставними. Вони спростовуються обставинами справи, і зокрема тим, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 в період перебування в шлюбі зі ОСОБА_4 ,а відтак є спільною сумісною власністю подружжя і на розпорядження квартирою потрібна була згода ОСОБА_4 .. Саме за згодою ОСОБА_11 та за її участі було укладено договір дарування, що спростовує наявність помилки при укладанні договору дарування квартири.

Сам ОСОБА_5 став оспорювати договір дарування лише після того, як погіршилися відносини з донькою в 2020 році, що не заперечується позивачем. До цього часу після укладання договору дарування він проживав у квартирі своєї доньки.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J. K. AND OTHERS v. SWEDEN") зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі№ 520/4328/15-ц.

Посилання на те, що позивач був самотньою людиною, за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги та матеріального утримання не можуть бути прийнятими до уваги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 07 вересня 2018 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 ..

Згідно медичних виписок стан здоров`я ОСОБА_5 погіршився в 2020 році, після опіку ніг. Доказів того, що на момент укладення договору дарування станом на 26 січня 2019 року він мав особливі потреби у догляді та сторонній допомозі не надано.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обгрунованого висновку про те ,що належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору дарування спірного домоволодіння позивач був самотньою людиною, за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги та матеріального утримання, матеріали справи не містять, і правильно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює - на

позивача (статті 12, 81 ЦПК України) та зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2024 року.

Судді: