ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом (суддя першої інстанції Демидова С.О., повний текст рішення складено 04 липня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просила:

Визнати за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом право власності на 2/6 частки транспортного засобу марки ВАЗ 2108,1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Стягнути зі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 грошову компенсацію в розмірі 2/6 частки вартості транспортного засобу марки DAEWOO NUBIRA, 1999 року випуску, об`єм двигуна 1 600 см. куб., у сумі 16 126,67 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено у повному обсязі та стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 2 544,25 грн.

Частково не погоджуюсь із вказаним рішенням суду, відповідачка подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин та доказів у справі.

Скаргу мотивує, тим, що вона придбала квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 1994 року, через 20 днів після укладення шлюбу з померлим ОСОБА_3 , а усі кошти на її придбання були особистими коштами відповідачки.

ОСОБА_1 просила рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 року в частині визнання права власності на 2/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказала, що висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

ОСОБА_4 , просила рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

Від приватного нотаріусу відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_5 (а.с. 10), який є батьком позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_6 та свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_7 (т. 1 а.с. 3).

На час смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 18 червня 2004 року. Інших осіб за вказаною адресою зареєстровано не було, заповіту померлий не складав. (т. 1 а.с. 108).

Відповідно до даних спадкової справи, зареєстрованої 26 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською Іриною Юріївною в спадковому реєстрі за № 66314324, спадкоємці першої черги є:

донька ОСОБА_2 ,

син ОСОБА_5 , який подав заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 ,

мати ОСОБА_6 подала заяву про відмову від спадщини,

дружина ОСОБА_1 .

26 серпня 2020 року позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 77).

ІНФОРМАЦІЯ_2 син померлого ОСОБА_5 , звернувся з заявою до приватного нотаріуса про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 на користь доньки померлого ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 110).

24 вересня 2020 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 звернулася його матір ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 77 назвороті).

14 листопада 2020 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , звернулася його дружина ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 116), шлюб з якою було укладено 03 листопада 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_8 (т. 1 а.с. 120).

ОСОБА_6 , яка є матір`ю померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 подала приватному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті свого сина ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 129).

Згідно наданої відповіді КП «ДМБТІ», на запит приватного нотаріуса, повідомили що станом на 31 грудня 2012 рік в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 містяться відомості про право власності за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу від 23 листопада 1994 року, приватним нотаріусом ДМНО Якушевою Г.С., за реєстром № 6062, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 215п за реєстраційним № 26 (т. 1 а.с. 139, 142-143).

09 липня 2021 року позивач отримала свідоцтва про праву на спадщину за законом на 2/6 частки спадкового майна, яке за цим свідоцтвом складається з:

2/6 частки квартири АДРЕСА_4 , у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився син померлого ОСОБА_5 , інший спадкоємець на 1/6 частку спадкового майна дружина померлого ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 192);

2/6 частки грошового вкладу з відповідними відсотками, у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився син померлого ОСОБА_5 , інший спадкоємець на 1/6 частку спадкового майна дружини померлого ОСОБА_1 (т. 1 а.с.194).

15 липня 2021 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/15 частки спадкового майна, яке за цим свідоцтвом складається з 1/5 частки кв. АДРЕСА_5 , інший спадкоємець на 1/15 частку спадкового майна дружина померлого ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 197).

14 липня 2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю. своєю постановою відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право власності за законом: на частку кв. АДРЕСА_1 , оскільки квартиру придбано в період шлюбу та право власності зареєстрованого на дружину ОСОБА_9 , 1/2 частки квартир за чоловіком визнано не було та на автомобіль ВАЗ 2108, оскільки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, як право власності на автомобіль спадкоємець ОСОБА_2 на надала.

Так, на підставі договору купівлі продажу від 23 листопада 1994 року за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 139,142-143).

Згідно інформації отриманої від територіального сервісного центу МВС № 1249 регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській області від 23 лютого 2021 року № 31/4-1249-143 станом на 23 лютого 2021 рік за померлим ОСОБА_3 зареєстровано 25 жовтня 2000 року автомобіль ВАЗ 2107, 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 від 25 жовтня 2000 року (а.с. 136).

Відповідно до отриманої інформації від регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській області від 27 серпня 2021 року № 31/4-189 за громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 19 травня 2002 року зареєстровано транспортний засіб марки DAEWOO NUBIRA, 1999 року випуску, об`єм двигуна 1 600 см. куб. (а.с. 21)

06 жовтня 2020 року відповідач за договором купівлі продажу транспортного засобу продала транспортний засіб DAEWOO NUBIRA, 1999 року випуску, об`єм двигуна 1 600 см. куб. ОСОБА_10 , сума договору склала 68 950 грн. Покупець зареєстрований за тією ж адресою, що і відповідач АДРЕСА_2 (209).

За життя ОСОБА_3 не звертався про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та не отримував свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що є усі достатні підстави для визнання за позивачкою права власності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2статті 16 ЦК України).

За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання права.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 22 КпШС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З аналізу зазначених норм вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них майнових прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справа № 335/373/15-ц (провадження № 61-7863св19), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України)».

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Дня прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ст. 1270 УЦК України.

Частиною першою ст. 1269 ЦК України, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦПК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 та транспортні засоби, були придбані сторонами під час шлюбу, належали подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частка. Тому після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частину спірної квартири.

Позивачка є спадкоємцем за законом, яка у встановлений законом строк звернулася із заявою про прийняття спадщини, є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 та має право на 2/6 частки спірної квартири АДРЕСА_1 .

Позивач у встановленому законом порядку звернулася до державного нотаріуса для оформлення спадщини на спадкове майно, а саме кв. АДРЕСА_1

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку задовольняючі вимоги позивачки, оскілка остання у встановленому законом строку звернулась із заявою про прийняття спадщини на майно після померлого батька, яке було придбано у 1994 році, тобто період перебування у офіційному шлюбі з ОСОБА_1 , тобто, вказане майно у силу вище вказаних норм права є спільним, набутим під час введення спільного сумісного господарства, а тому, позивачки ОСОБА_2 , спадкоємиця першої черги має законне право на отримання своєї частки у спадковому майні, крім того інші спадкоємці, відмовились від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 .

Посилання відповідачки, що спірна квартира була придбана нею за особисті кошти, через двадцять днів після реєстрації шлюбу з померлим є безпідставними та жодними доказами не підтверджено.

Будь-які посилання ОСОБА_1 , в матеріалах справи та в апеляційні скарзі щодо не проживання разом зі ОСОБА_11 до реєстрації шлюбу відсутні та судом не досліджувались.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст. 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 9 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи