ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 серпня 2024 року

м. Харків

справа № 644/10467/21

провадження № 22-ц/818/2363/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді -Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ПрАТ «Харківський плитковий завод», ПАТ «Харківський тракторний завод»,

третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Харківський тракторний завод», Приватного акціонерного товариства «Харківський плитковий завод» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року у складі судді Шевченка С.В., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про солідарне стягнення з ПрАТ «Харківський плитковий завод» та ПАТ «Харківський тракторний завод» в солідарному порядку 220 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням.

Позов обґрунтовано тим, що з 24.06.1988 до 13.01.1993 позивач працювала на ПАТ «Харківський тракторний завод» землеробом в сталеливарному цеху, 05.08.1993 знову була прийнята на роботу до сталеливарного цеху землеробом, де працювала до 13.03.1998. 20.07.1999 була прийнята на роботу до ПрАТ «Харківський плитковий завод» транспортувальником, де працювала до 29.05.2009. У зв`язку з тим, що праця на обох підприємствах була пов`язання із впливом шкідливих умов, це призвело до незворотних патологічних змін у її організмі і, як наслідок, вона є інвалідом третьої групи та має 65% втрати професійної працездатності внаслідок професійних захворювань, що завдає їй моральних страждань. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушена залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя. Навіть при пересуванні та виконанні робіт по господарству, вона систематично відчуває біль у грудній клітині, періодичний біль в області серця, турбує задишка, головний біль, сухий кашель, загальна слабкість, втома. На теперішній час стан її здоров`я не відновлений, негативні зміни у її житті незворотні. Всі ці фізичні та емоційні відчуття призводять до душевного болю, поганого сну та до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, що має наслідком перебування в стані знервованості та роздратованості та напруженості. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивачка мала до моменту отримання професійного захворювання і до втрати професійної працездатності..

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнут о з ПрАТ «Харківський плитковий завод» та ПАТ «Харківський тракторний завод» в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та на користь державного бюджету України судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1500 грн, по 750 грн з кожного з відповідачів.

В апеляційних скаргах АТ «ХТЗ» та ПрАТ «Харківський плитковий завод» просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає ПрАТ «Харківський плитковий завод», що аналізуючи комплексно акт розслідування професійного захворювання (отруєння) від 16.03.2009 року не можна дійти висновку про належне фіксування факту завдання шкоди працівнику оскільки при його складанні результати за 2001 рік не прийняті до уваги.

Також зазначає, що позивачка працювала в ПрАТ «Харківський плитковий завод» з 1979 по 2009 роки на різних посадах, тричі звільнялась за власним бажанням. За цей час вона змінила чотири посади, кожна з яких мала свої умови праці, відпочинку та оплати. Коли позивач працювала на посаді транспортувальниці згідно встановленої атестації робочого місця особливих умов праці, вона отримувала збільшену заробітну плату, додаткову відпусту, молоко. Вказане підтверджує той факт, що останній було відомо про результати атестації під час роботи в ПрАТ «Харківський плитковий завод" про можливі шкідливі умови праці, вона розуміла можливі наслідки для стану здоров?я при роботі в шкідливих умовах праці. В неї була можливість перейти за власним бажанням на іншу посаду, яка не мала шкідливих умов праці. Проте позивачка свідомо та добровільно погодилася на виконання робіт в особливих умовах праці упродовж всієї трудової діяльності, а тому усвідомлювала умови і характер роботи. За таких обставин апелянт вважає, що відсутній причиний зв`язок між наявністю моральної шкоди, завданої позивачу і винною протиправною поведінкою підприємства.

Що стосується розміру моральної шкоди, визначеною судом 150 000 грн, то він не відповідає вимогам розумності та справедливості. Вказує, що підприємство під час трудових відносин з ОСОБА_1 виплачувало їй підвищену заробітну плату, що свідчить про вже проведену підприємством додаткову компенсацію можливих наслідків роботи на підприємстві в особливих умовах, що відповідають встановленим нормам. Вважає, що позивач вже отримала всі належні їй виплати з урахуванням особливих умов праці.

В апеляційній скарзі АТ «ХТЗ» зазначає, що позивачка звертаючись до суду з позовом до ПрАТ «ХПЗ» та АТ «ХТЗ» не зазначила, що працювала у шкідливих умовах не лише під час трудових відносин з відповідачами, а ще й на АТ «Завод Електротяжмаш» та на АТ «Завод Красное знамя», а тому робота на інших підприємствах неодмінно вплинула на виникнення у неї професійного захворювання.

Також, зазначено, що встановлення причин професійного захворювання ОСОБА_1 проходило з порушеннями, використовувалася недостовірна інформація щодо стажу роботи останньої, з використанням результатів атестації робочого місця більш ніж за 5 річний строк, без відома ПАТ «Харківський тракторний завод». Також відповідач посилався на безпідставність вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачку ніхто не примушував до виконання роботи зі шкідливими факторами, вона була забезпечена засобами індивідуального захисту та усвідомлювала всі ризики своєї роботи.

Позивачкою не доведено, а судом не встановлено порушення прав працівника ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль в організації свого життя. Крім цього правовідносини, що склались між сторонами, не передбачають солідарної відповідальності відповідачів.

Відзиву на апеляційні скарги не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт втрати нею професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, отриманого під час роботи на ПрАТ «Харківський плитковий завод» та АТ «ХТЗ», у зв`язку з чим їй завдана моральна шкода, яка має бути відшкодована останній роботодавцями солідарно у визначеному судом розмірі 150 000 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 24.06.1988 до 13.01.1993 ОСОБА_1 працювала на ПАТ «Харківський тракторний завод» землеробом в сталеливарному цеху. З 05.08.1993 знову була прийнята на роботу ПАТ «Харківський тракторний завод» до сталеливарного цеху землеробом, де працювала до 13.03.1998. 20.07.1999 ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ПрАТ «Харківський плитковий завод» транспортувальником, де працювала до 29.05.2009. Вказані обставини підтверджені копією трудової книжки позивачки.

З копії повідомлення про професійне захворювання від 11.02.2009 року № 72 судом встановлено, що у ОСОБА_1 діагностовано хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) пилевої етіології у фазі нестійкої ремісії, емфізема легень ІІ ступеня, ЛН ІІ ступеня.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.03.2009 року, встановлено, що причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є тривалий вплив комплексу шкідливих виробничих факторів, а саме: пилу з вмістом кварцу та виробничого шуму, яким позивачка піддавалась під час роботи на ЗАТ «Харківський плитковий завод» та ВАТ «Харківський тракторний завод».

Згідно виписок із медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_1 був встановлений діагноз: ХОЗЛ ІІІ стадії пилової етіології у фазі нестійкої ремісії у поєднанні з бронхіальною астмою ІV ст. у важкому персистуючому перебігу, неконтрольована. Емфізема легень ІІ ступеню, легенева недостатність ІІ ступеню - захворювання професійне.

Згідно довідки МСЕК від 16.05.2018 року, ОСОБА_1 з 24.04.2018 року встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково в зв`язку з професійним захворюванням. Ступінь втрати працездатності при останньому огляді була встановлена на рівні 65%.

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу позову посилається на те, що санітарно-гігієнічні характеристики умови її праці на Харківському плитковому заводі та АТ «ХТЗ» не відповідали вимогам законодавства. Виробничі фактори призвели до незворотних патологічних змін в організмі, внаслідок чого вона є інвалідом 3 групи та має 65% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першою статті 2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 12 квітня 2022 року у справі №225/4242/21).

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Створення неналежних умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач (пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.03.2009, встановлено, що причиною професійного захворювання позивачки є тривалий вплив комплексу шкідливих виробничих факторів, а саме: пилу з вмістом кварцу та виробничого шуму, яким позивачка піддавалась під час роботи на ЗАТ «Харківський плитковий завод» та ВАТ «Харківський тракторний завод». Діагноз ОСОБА_1 : ХОЗЛ ІІ ст. пилової етіології в фазі нестійкої ремісії . Емфізема легень ІІ ст. ЛН ІІ ст. Остаточний діагноз встановлено 11.02.09 р. Професійне захворювання виникло за таких обставин: ОСОБА_1 працюючи на ВАТ «ХТЗ» в СЛЦ протягом 11 років 2 міс в професії землероб, на ЗАТ «ХПЗ» на виробництві № 1- цех лицювальної плитки протягом 9 років 3 міс. В професії траспортувальник преспорошку підпадала під дію шкідливих виробничих факторів, а саме: пилу фіброгенної дії, який перевищував ГДК до 3 разів, виробничого шуму вище ГДР на 3-10дБл. ЗІЗ забезпечувалась, використовувала (а.с.13).

Згідно виписок із медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_1 був встановлений діагноз: ХОЗЛ ІІІ стадії пилової етіології у фазі нестійкої ремісії у поєднанні з бронхіальною астмою ІV ст. у важкому персистуючому перебігу, неконтрольована. Емфізема легень ІІ ступеню, легенева недостатність ІІ ступеню - захворювання професійне. (а. с. 19-21).

Згідно довідки МСЕК від 16.05.2018 року, ОСОБА_1 з 24.04.2018 року встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково в зв`язку з професійним захворюванням. Ступінь втрати працездатності при останньому огляді була встановлена на рівні 65%. (а.с.22).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з положеннями пункту 1.4 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, саме акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 є однією з підстав для здійснення медико-соціальної експертизи потерпілого.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 01 лютого 2023 року справа № 185/10125/21.

Як вбачається із вказаного акту саме лікарсько-експертною комісією було вирішено направити ОСОБА_1 на проходження МСЕК та зазначено, що минула адміністрація підприємства не забезпечила виконання вимог діючого законодавства з охорони праці.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних і нешкідливих умов праці у ОСОБА_1 виникли професійні захворювання, що призвели до втрати професійної працездатності на 65%, у зв?язку з чим останній була заподіяна моральна шкода, яку роботодавці зобов`язаний відшкодувати в силу зазначених вище норм закону.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок стійкої втрати професійної працездатності 150 000грн., суд першої інстанції врахував обставини, які мають суттєве значення, зокрема ступінь втрати працездатності, різновид професійного захворювання, яке вразило дихальну систему організму, глибину, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, а також дотримався засад розумності і справедливості.

Докази та обставини, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариство «Харківський тракторний завод», Приватного акціонерного товариства «Харківський плитковий завод» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 серпня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна