Постанова

Іменем України

16 січня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2377/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 29 вересня 2023 року

у цивільній справі №760/20571/21 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И В:

В липні 2021 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконав зобов'язань за договором позики, звернувся до Солом'янського районного суду м. Києваз позовом про стягнення з останнього заборгованості в розмірі 15 000 доларів США, 1 792,01 доларів США відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України та 671,91 доларів США - 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Позовна заява мотивована тим, що 24 грудня 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу в борг 15 000 доларів США, про що останній видав власноруч напису розписку. За умовами договору борг мав повертатися шляхом щомісячних платежів у розмірі 1 000 доларів США, про що ним мала виписуватися відповідна розписка про отриману суму. Проте, відповідач отримані в борг кошти у визначений строку не повернув, у зв'язку з чим і було подано даний позов.

Також, посилався на те, що внаслідок незаконних дій відповідача він зазнав моральних страждань, які виражаються в тому, що він втратив душевний спокій; у зв`язку з неповерненням відповідачем коштів перебуває в роздратованому стані, внаслідок чого у нього погіршився апетит, сон та настрій. Внаслідок неповернення коштів він не може користуватися власним майном, тобто грошовими коштами, на фоні матеріальних проблем у сім'ї стали виникати сварки. Тривале порушення його прав викликало у нього відчуття незахищеності від протиправних посягань. Розмір моральних страждань оцінює в 50 000 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року позов було задоволено.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року заочне рішення в справі скасовано, справа призначена до судового розгляду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 15 000 доларів США та 3% річних в розмірі 178,77 доларів США річних; 4 130,14 грн судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не врахував кошти які перераховувалися на банківський рахунок позивача щодо повернення боргу.

Суд не врахував суму коштів, які були стягнуті приватним виконавцем під час примусового виконання заочного рішення.

Вказував, що наявні у справі докази доводять переписку між сторонами в месенджері "Телеграм", де позивач визнав кінцеву суму боргу у розмірі 3 700 доларів США, але після того як про це відповідач зазначив у суді, то всі переписки були видалені. Додав, що все це він зафіксував та подав до суду, але ці докази не були оцінені судом.

Суд не взяв до уваги електронні докази, а саме відеогляд екрану переписки сторін, скриншоти листування. Архів веб-сайту компанії позивача, де вказаний у контактах компанії логін профілю позивача, що вказує на те, що саме цей профіль належить позивачу. Також суд не взяв до уваги те, що мобільний номер позивача був прив'язаний до відповідного профілю позивача у месенджері "Телеграм".

Зазначив, що позивачем не надано до суду доказів вирішення спору переговорами.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд не врахував, що позивач партнер юридичної компанії, а тому зважаючи на наявні докази є очевидним чому позивач відмовився письмово оформити передачу коштів.

Резюмував, що за таких обставин деякі важливі обставини не були належним чином досліджені та оцінені судом, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

За наведених обставин просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в якому зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, а тому висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову не спростовують.

Вказав, що наявність боргової розписки в нього свідчить про не виконання відповідачем боргового зобов'язання.

Щодо доводів скаржника про те, що суд не врахував суму коштів, яка була стягнута приватним виконавцем зазначив, що в такому разі відповідач не позбавлений права звернутися до суду із заявою про поворот виконання рішення суду.

Надані відповідачем електронні документи, а саме нібито листування між сторонами в месенджері "Телеграм" не можуть підтверджувати жодних обставин, оскільки не мають електронних цифрових підписів для ідентифікації осіб, які змоделювали діалог.

У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишення без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача - ОСОБА_3. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився та свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо позикових відносин.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 24 грудня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 15 000 доларів США.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується власноручно складеною останнім розпискою від 24 грудня 2019 року, оригінал якої знаходиться у позивача.

Зі змісту розписки слідує, що ОСОБА_1 24.12.2019 отримав від ОСОБА_2 15 000 доларів США, які зобов'язався повернути в повному обсязі щомісячними платежами по 1 000 доларів США. Також в розписці зазначено, що позивач щоразу має видавати розписку про отриману суму. За умовами договору позики, кошти надаються в борг до 24.03.2020.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 належним чином виконав зобов'язання по поверненню ОСОБА_2 отриманих в борг коштів за розпискою від 24.12.2019, оскільки оригінал розписки про отримання відповідачем в борг грошових коштів знаходиться у позивача.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої не заперечував, та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, зробив правильний висновок, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу за договором позики та 3% річних нарахованих на суму боргу на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції коштів, які перераховано на банківський рахунок позивача в рахунок погашення боргу, оскільки як вбачається з платіжних документів, частина платежів здійснена ще до укладення між сторонами договору позики, а саме 21.07.2017 - 350 грн та 21.07.2018 - 1 000 грн. Також з наданих платіжних документів вбачається, що платежі здійснено на користь позивача не в рахунок погашення боргу, а саме призначення платежу "комунальні березень", "квартира" - 05.05.2021 - 2 548 грн та 12.10.2020 - 2 738 грн.

З наведеного слідує, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що грошові кошти, які перераховувалися відповідачем на банківський рахунок позивача не є коштами в рахунок погашення боргу за договором позики від 24.12.2019. Більш того, в платіжних документах, на які посилається відповідач відсутні відомості про перерахунок коштів на погашення боргу за договором позики.

Крім цього, судом також правильно враховано і ту обставину, що в договорі позики від 24.12.2019 сторони обумовили про те, що борг повинен повертатися в готівковій формі шляхом оформлення відповідної розписки ОСОБА_2 про повернення/отримання боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Отже, враховуючи той факт, що оригінал боргової розписки відповідача знаходиться у позивача таке свідчить про невиконання відповідачем боргового зобов`язання.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував електронні докази та переписку сторін в месенджері "Телеграм", колегія суддів зазначає наступне.

Як вже вказувалося вище, відповідно до укладеного 24.12.2019 між позивачем та відповідачем договору позики, борг повинен повертатися в готівковій формі, щомісячно, шляхом оформлення відповідної розписки позивачем ОСОБА_2 про повернення/отримання боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В постанові Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №766/150/21 зазначено: "Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі".

Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19 та від 16 березня 2020 року у справі №910/1162/19.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що надані відповідачем електронні документи, а саме нібито листування між сторонами в месенджері "Телеграм" не можуть підтверджувати жодних даних, так як взагалі не мають електронних цифрових підписів для ідентифікації осіб, які змоделювали діалог.

Доводи апеляційної скарги про не подання позивачем суду доказів вирішення спору переговорами не спростовують висновку про наявність правових підстав для стягнення коштів за договором позики, який відповідач не виконав в обумовлений строк.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не врахував стягнуті приватним виконавцем під час примусового виконання заочного рішення грошові кошти в рахунок погашення боргу за договором позики.

З матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 2022 року у даній справі судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 15 000 доларів США, відсотків від суми позики в розмірі 1 408,05 доларів США та 3% річних в розмірі 154,11 доларів США.

Після ухвалення заочного рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження НОМЕР_1. В ході виконавчого провадження приватним виконавцем на виконання заочного рішення було стягнуто грошові кошти, а саме 10.01.2023 стягнуто 46 542,68 грн, що за курсом НБУ еквівалентно 1 272 доларів США та 07.02.2023 стягнуто 4 809,75 грн, що за курсом НБУ еквівалентно 131 долар США (том 1, а. с. 126-127).

З наведеного слідує, що в рахунок погашення боргу за договором позики від 24.12.2019 ОСОБА_1 повернуто 1 403 доларів США (1272+131).

Таким чином, є обґрунтованими доводи відповідача про повернення ним боргу в сумі 1 403 доларів США, у зв'язку з чим основна сума боргу становить 13 597 доларів США (15000-1403), яка і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач не спростував доводів відповідача про погашення ним боргу на суму 1 403 доларів США, а лише вказував на те, що стягнення приватним виконавцем грошових коштів в ході примусового виконання заочного рішення, яке в подальшому скасовано, є підставою для звернення відповідача до суду із заявою про поворот виконання рішення.

Колегія суддів вважає безпідставними такі заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, з огляду на таке.

Частиною другою статті 444 ЦПК України передбачено, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Законодавцем визначено, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим рішенням). Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого рішення), та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням належного, безпідставного стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Крім того, поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності таких умов: 1) щоб позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) щоб виконане рішення було скасовано вищестоящим судом повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. В усіх інших випадках розгляд питань про повернення стягненого в порядку цивільного судочинства відбуватися не може.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом, у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги, що колегія суддів дійшла висновку про те, що борг за договором позики підлягає стягненню в сумі 13 597 доларів США, тобто у більшому розмірі, ніж стягнуто на підставі скасованого рішення, то в такому разі відсутні підстави у відповідача для звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення боргу за договором позики підлягає зміні, а саме сума боргу підлягає зменшенню з 15 000 доларів США до 13 597 доларів США.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року - змінити та зменшити суму боргу з 15 000 доларів США до 13 597 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 січня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська