Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.11.2024 Справа №607/19563/23 Провадження №2/607/471/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 23 травня 2023 року уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір позики, за яким передав останньому в позику кошти в сумі 105 000,00 грн. Позика надавалася строком до 10 червня 2023 року. Грошові кошти у розмірі 105 000,00 грн були передані відповідачу 23 травня 2023 року, після була складена розписка, згідно якої ОСОБА_2 зобов`язався повернути суму боргу до 10 червня 2023 року.

Таким чином, договір позики укладений у формі, що відповідає вимогам ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Після настання терміну повернення позики, ОСОБА_1 17 липня 2023 року звертався до відповідача з вимогою у п`ятиденний строк з моменту отримання вимоги повернути кошти. Однак заявлена претензія залишилася без відповіді.

З огляду на вказане, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 105 000,00 грн та судові витрати.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

25 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі, оскільки він перебуває у складі Збройних Сил України.

09 листопада 2023 року судом постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у цивільній справі № 607/19563/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

На запит суду у справі № 607/19563/23 ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_3 надіслав відповідь № 9502 від 10 травня 2024 року про те, що громадянин ОСОБА_2 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 23 жовтня 2023 року, про що також надано витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 23 жовтня 2023 року № 302.

21 червня 2024 року від позивача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі з покликанням на те, що надані відповідачем докази та інформація, отримана з військової частини НОМЕР_1 , не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 виконує бойові завдання у зоні бойових дій та про те, що особисто відповідач не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходиться у зоні бойових дій.

01 липня 2024 року судом постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у цивільній справі № 607/19563/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

10 липня 2024 року відповідач ОСОБА_2 повторно звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі, оскільки він перебуває у складі Збройних Сил України.

26 липня 2024 року від позивача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, у яких позивач висловлював свої заперечення, щодо заявленого відповідачем повторного клопотання про зупинення провадження у справі.

На запит суду у справі № 607/19563/23 ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_4 надіслав відповідь № 15521 від 15 серпня 2024 року про те, що громадянин ОСОБА_2 проходить службу та не приймає участь у виконанні бойових завдань у зоні проведення активних бойових дій, про що також надано витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 11 січня 2024 року № 13.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, проте подав заяву з оригіналом розписки у якій просив розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подавав. Попередньо останній клопотав про зупинення провадження у справі, однак, як було встановлено судом, призов відповідача на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період не призвів до об`єктивної неможливості ОСОБА_2 приймати участь у судовому провадженні, про що суд отримав відповідну інформацію.

Отож, у зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав, передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Згідно розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, 23 травня 2023 року ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 105 000,00 грн в якості позики та зобов`язався їх повернути до 10 червня 2023 року.

17 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з вимогою до ОСОБА_2 про виплату боргу у сумі 105 000,00 грн, у п`ятиденний термін з дати отримання претензії, на картковий рахунок із зазначенням номеру карткового рахунку.

За вказаних обставин, до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14 липня 2021 року зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61967цс15.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отож, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19, від 20 вересня 2023 року у справі № 760/22898/20).

Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднана до матеріалів справи розписка від 23 травня 2023 року, ОСОБА_2 отримав 105 000,00 від ОСОБА_1 у позику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що також відповідає змісту ст. 545 ЦК України.

Вивчивши зміст розписки та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між ОСОБА_1 (як позикодавцем) та ОСОБА_2 (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті, адже у позикодавця наявний оригінал розписки.

Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку

Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд, дослідивши надані сторонами до матеріалів справи докази, доходить до висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 у порушення умов розписки не виконано взятих на себе зобов`язань із повернення коштів у строк, на умовах та в порядку, передбаченому розпискою від 23 травня 2023 року.

Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отож, з урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 105 000 (сто п`ять тисяч),00 грн заборгованості за договором позики, згідно розписки від 23 травня 2023 року.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 1 073 (одну тисячу сімдесят три),60 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 212, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 105 000 (сто п`ять тисяч),00 грн заборгованості за договором позики, згідно розписки від 23 травня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073 (одну тисячу сімдесят три),60 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 06 листопада 2024 року.

Головуючий-суддя О.Герчаківська