17.01.2024 Єдиний унікальний номер 205/5014/23
Справа № 205/5014/23
Провадження № 2/205/611/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Бондар В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову зазначила, що 03.01.2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № . Договір позики підписано шляхом підписання Акцепту оферти від 03.01.2022 року на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № від 03.01.2022 року та отримання кредиту згідно Заявки анкети та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису позичальника. Відповідно до вказаного договору позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту, основними умовами кредиту передбачено всі істотні умови договору, а саме: розмір кредиту, строки користування кредитом, строк дії договору, відсоткові ставки за користування кредитом, загальну вартість кредиту та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору.

24.11.2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС та ТОВ «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 24/11-22, відповідно до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 24.11.2022 року до договору факторингу 24/11-22, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 50 737,50 грн., з яких 9 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 41 737,50 грн. сума заборгованості за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за договором позики № від 03.01.2022 року.

Далі зазначає, що 28.12.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 291402597, який було підписано електронним підписом відповідача. П.п. 1.1 п. 1 вказаного кредитного договору передбачено, що Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 23 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ». Відповідно до реєстру боржників № 175 від 05.05.2022 року до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС», до ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 291402597.

20.10.2022 року між ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023 року до договору факторингу № 20102022, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 31 643,40 грн., з яких 23 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 8 643,40 грн. сума заборгованості за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 291402597.

На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість:

- за договором позики № від 03.01.2022 року у розмірі 50 737,50 грн.;

- за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року у розмірі 31 643,40 грн., а також судові витрати по справі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2023 року клопотання представника відповідача про витребування доказів було задоволено, витребувано у ТОВ «ФК «ЄАПБ» оригінал реєстру боржників від 24.11.2022 року до договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року; оригінал реєстру прав вимог № 2 від 06.03.2023 року до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року; оригінал платіжного доручення 8feeddc-8cc9-41b6-a6c7-8f41decb79c від 28.12.2021 року на суму 23 000,00 грн.

28.08.2023 року представник позивача надав до суду заяву на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Представник відповідача адвокат Данілов Д.І. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що відповідач заперечує факт отримання грошових коштів за договором позики № від 03.01.2022 року та за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відступлення права вимоги за вищевказаними договорами, окрім того у матеріалах справи відсутній договір факторингу № 28/1118-01, укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС». Також позивачем не надано доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору за передачу права грошової вимоги та зарахування їх на відповідний рахунок. Звертає увагу суду, що відповідач, підписавши кредитний договір, в подальшому відмовилась від договору про споживче кредитування в порядку ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», зателефонувавши на гарячу лінію позивача, де представник позивача повідомив відповідача про необхідність написання заяви про відмову від договору та направлення її на поштову адресу фінансової компанії, що відповідачем ОСОБА_1 і було зроблено. Позивачем не надано первинних документів, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», платіжних доручень, виписок по рахункам відповідача на підтвердження факту надання відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів, а наданий розрахунок заборгованості не є доказом отримання кредиту, оскільки такий розрахунок є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Також матеріали справи не містять відомостей про відкриття відповідного кредитного рахунку відповідачу та зарахування на них кредитних коштів, відсутні також докази фактичного користування відповідачем коштами, інформація про рух коштів, а надана представником позивача копія квитанції містить реквізити одержувача «ТОВ «ІНФІНАНС», а не відповідача ОСОБА_1 , та не містить повного номеру картки на який було перераховано кошти. Договори факторингу не містять інформації по яким саме боржникам відступалось право вимоги. Окремо звернув увагу суду, що акт прийому - передачі Реєстру Боржників підписаний генеральним директором ТОВ «ЄАПБ» Ревуновим Р.О. та директором ТОВ «ІНФІНАНС» Кушкою І.Г. Натомість, Витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, наданий позивачем на підтвердження набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором позики № від 03.01.2022 року, підписаний попереднім директором ТОВ «ІНФІНАНС» Балабко О.О., який станом на час складання такого реєстру не мав відповідних повноважень. Так згідно історії змін реєстраційної інформації, яка міститься в ЄДРПОУ щодо ТОВ «ІНФІНАНС», яке з 10 травня 2023 року змінило назву на ТОВ «СПЕРГУС БУМ»- ОСОБА_3 був керівником товариства з 01 квітня 2019 року по 22 листопада 2022 року, на цій посаді 23 листопада 2022 року його змінив ОСОБА_4 . Такими чином, позивач не довів належними та допустимими доказами, що у ТОВ «ЄАПБ» є право вимоги саме до відповідача за договором факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, оскільки Витяг з реєстру боржників до договору від імені клієнта (кредитора) підписаний не уповноваженою особою ОСОБА_3 , так як керівником товариства (директором) з 23.11.2023 року став ОСОБА_4 .

Представник позивача ОСОБА_5 направила до суду відповідь на відзив, у якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. Представник позивача вважає обставини, викладені відповідачем у відзиві безпідставними та таким, що не повинні братися судом до уваги. Свої заперечення обґрунтовує тим, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнала факт укладення договорів, оскільки сама ж зазначає, що підписавши кредитний договір, в подальшому відмовилась від договору про споживче кредитування в порядку ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», зателефонувавши на гарячу лінію позивача, де представник позивача повідомив відповідача про необхідність написання заяви про відмову від договору та направлення її на поштову адресу фінансової компанії, що відповідачем ОСОБА_1 і було зроблено. Разом з тим, на думку представника позивача, відповідач намагається ввести суд в оману, так як позивач, тобто ТОВ «ФК «ЄАПБ» не укладав з відповідачем ніяких договорів, і для того аби відмовитися від кредиту відповідач ОСОБА_1 ніяк не могла телефонувати на гарячу лінію позивача та розмовляти з представниками. Окрім того, доказів того, що відповідач писала та направляла до первісних кредиторів заяву про відмову від договорів матеріали справи не містять. При цьому, навіть якщо відповідач і направляла на адресу первісних кредиторів відповідну заяву, але при цьому не повернула кредитору надані їй грошові кошти, відмова позичальника від договору вважається такою, що не здійснювалась і договір продовжує діяти на умовах, передбачених ним. Також представником позивача повідомлено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на отримання та повернення відповідачем кредитних коштів за укладеними договорами, щодо якого виник спір, бо не є первісним кредитором (позикодавцем) та не є банківською установою. Також, з метою надання вичерпної інформації по справі позивач звернувся до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» про надання детальних розрахунків заборгованості та доказів, що підтверджують надання (перерахування) коштів відповідачу, у зв`язку з чим просить долучити до матеріалів справи відповідь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», детальний розрахунок та відповідне платіжне доручення про перерахування коштів за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року. окрім того, з метою надання вичерпної інформації по справі просила також долучити до матеріалів справи платіжні інструкції що підтверджують плату за договорами відступлення. Вказані договори відступлення укладені відповідно до вимог чинного законодавства, недійсними у встановленому законом порядку не визнані. На думку представника позивача, оціночні судження відповідача не підкріплені жодними фактичними доказами та побудовані на концепції негативного доказу.

Представник відповідача адвокат Данілов Д.І. надав до суду заперечення на відповідь на відзив у яких, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Додатково зазначив, що договори факторингу не містять конкретизованої сторонами договору суми фінансування за яку відступається право вимоги, а тому надані представником позивача копії платіжних доручень про плату за договорами відступлення не можуть бути належними та допустимими доказами погодження саме таких сум, які вказані у зазначених платіжних інструкціях. Окрім того, у наданій платіжній інструкції № 19056 від 30.11.2022 року призначення платежу вказане: «Плата за відступлення Права грошової вимоги згідно Договору факторингу № 24/11-22/2 від 24.11.2022.». При цьому позивач посилається у позові на договір факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року та надає відповідну копію такого договору. Доказів сплати суми фінансування за договором факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року матеріали справи не містять. Аналогічне стосується і другої платіжної інструкції № 19474 від 10.03.2023 року з призначенням платежу: «Плата за відступлення Права грошової вимоги згідно Реєстру прав вимог № 2 від 03.03.2023 до Договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022», оскільки позивач обґрунтовує свої вимоги зовсім іншим документом - Витягом з Реєстру прав вимог № 2 від 06.03.2023 до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року. Таким чином, на думку представника відповідача, правонаступник може доводити своє право вимоги лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права, і без таких доказів право вимоги відсутнє і не може бути передане.

Представник позивача ОСОБА_6 надав до суду письмові пояснення, у яких посилаючись на обставини, викладені у позові та у відповіді на відзив просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Данілов Д.І. у додаткових поясненнях, посилаючись на раніше викладені обставини та докази як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, натомість її представник адвокат Данілов Д.І. надав до суду заяву у якій просив розгляд справи проводити за відсутності відповідача та її представника, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 03.01.2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено договір надання позики № (а.с. 9). Договір позики підписано шляхом підписання Акцепту оферти від 03.01.2022 року на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № від 03.01.2022 року та отримання кредиту згідно Заявки анкети № 3971982 від 03.01.2022 року та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису позичальника (а.с. 10-11).

Відповідно до вказаного договору позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту, сторонами погоджено всі істотні умови договору, а саме: загальну суму кредиту у розмірі 9 000 грн., строк користування кредитом 12 місяців, відсоткова ставка за один день користування кредитом 1,75%, річна відсоткова ставка 638,75%, реальна річна номінальна та пільгова ставка за кредитом 17 361,40% (а.с. 9).

03.01.2022 року відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 12).

Матеріали справи містять копію квитанції № 129063208 від 03.01.2022 року про перерахунок 9 000 грн., реквізити одержувача зазначено «ТОВ «ІНФІНАНС» (а.с. 14).

24.11.2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС та ТОВ «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 24/11-22, відповідно до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 16-18).

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 24.11.2022 року до договору факторингу 24/11-22, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 50 737,50 грн., з яких 9 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 41 737,50 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 20).

Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за договором позики № від 03.01.2022 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 24.11.2022 року по 30.04.2023 року складає 50 737,50 грн., з яких 9 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 41 737,50 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 21).

Судом також встановлено, що 28.12.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 291402597 (далі Кредитний договір), який було підписано електронним підписом відповідача (а.с. 26-29).

П.п. 1.1 п. 1 вказаного кредитного договору передбачено, що Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 23 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» (а.с. 26).

Відповідно до п.п. 1.9. п. 1 кредитного договору визначено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом (а.с. 25 оберт).

28.12.2021 року відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 25-26).

20.10.2022 року між ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрах прав вимоги (а.с. 30-31).

Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023 року до договору факторингу № 20102022, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 31 643,40 грн., з яких 23 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 8 643,40 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 32).

Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 06.03.2023 року по 30.04.2023 року складає 31 643,40 грн., з яких 23 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 8 643,40 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 33).

Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року у розмірі 31 643,40 грн., суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, вказаний кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису відповідача.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд звертає увагу, що позов до відповідача пред`явлено ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новим кредитором згідно договорів факторингу, разом з тим, матеріали справи не містять доказів відступлення права вимоги ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС». У тексті позовної заяви міститься лише посилання на договір факторингу № 28/1118-01 від 05.05.2022 року, нібито укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ФК «ТАЛІОН ПЛЮС», проте ні у переліку додатків до позову, ні у самих додатках вказаний договір факторингу відсутній.

Представником позивача не надано доказів відступлення фактору права вимоги, первинним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та розміру такої вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року за договором факторингу № 20102022 від 20.10.2020 року.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріали справи не містять доказів настання права вимоги у ТОВ «ЄАПБ» до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року у розмірі 31 643,40 грн. через їх необґрунтованість та недоведеність.

Щодо стягнення заборгованості за договором позики № від 03.01.2022 року у розмірі 50 737,50 грн., суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, вказаний договір позики між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису відповідача.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Положенням ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Представник відповідача адвокат Данілов Д.І. просив залишити без розгляду подані представником позивача додаткові докази на підтвердження позовних вимог у відповіді на відзив, оскільки останні подані з пропуском встановленого законодавством строку, однак суд, з метою повного та всебічного встановлення всіх обставин зазначеної справи, долучає до справи надані представником позивача додаткові докази, зокрема, копії платіжних інструкцій, проте не приймає їх як належний та допустимий доказ з огляду на наступне.

У постанові Верховного суду від 17 січня 2020 року, справа №916/2286/16 зазначено, що предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із п. 1.1. договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту (а.с. 16).

З матеріалів справи вбачається, що договір факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року не містить конкретизованої сторонами договору суми фінансування за яку відступається право вимоги, а тому надані представником позивача копії платіжних доручень про плату за договорами відступлення не можуть бути належними та допустимими доказами погодження саме таких сум, які вказані у зазначених платіжних інструкціях.

Суд також звертає увагу, що у наданій платіжній інструкції № 19056 від 30.11.2022 року, яка стосується договору факторингу саме за договором позики № від 03.01.2022 року, у призначенні платежу зазначено: «Плата за відступлення Права грошової вимоги згідно Договору факторингу № 24/11-22/2 від 24.11.2022.» (а.с. 94 оберт). При цьому позивач посилається у позові на договір факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року та надає відповідну копію такого договору. Доказів сплати суми фінансування за договором факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року матеріали справи не містять.

Представник відповідача як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог посилався зокрема на те, що Витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, наданий позивачем на підтвердження набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором позики № від 03.01.2022 року, підписаний попереднім директором ТОВ «ІНФІНАНС» Балабко О.О., який станом на час складання такого реєстру не мав відповідних повноважень. Разом з тим, матеріали справи містять належним чином завірену копію реєстру боржників до Договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, який підписано генеральним директором ТОВ «ЄАПБ» Ревуновим Р.О. та директором ТОВ «ІНФІНАНС» Кушкою І.Г. (а.с. 126-129).

Матеріали справи містять копію квитанції № 129063208 від 03.01.2022 року про перерахунок 9 000 грн., з призначенням платежу «зачисление 9 000 грн на карту НОМЕР_1 » (а.с. 14). Однак реквізити одержувача зазначено «ТОВ «ІНФІНАНС» (а.с. 14).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Виписка по рахунку відповідача є первинним документом, а тому - належним доказом на підтвердженням факту наявності боргу за договором кредиту. Окрім того, з такої виписки можна достовірно встановити розмір заборгованості за договором кредиту та перевірити правильність наданого позивачем розрахунку.

Слід зазначити, що належним, допустимим і достовірним доказом заборгованості за договором кредиту, первинним документом - є не наданий позивачем розрахунок заборгованості, який він здійснив на власний розсуд, і який не може перевірити суд без первинних документів. Такий статус первинного документу має саме виписка по рахунку, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому саме вона є належним доказом при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором або інші докази, що підтверджують надання (перерахування) коштів відповідачу.

Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Положеннями ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Надані позивачем копії витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року та розрахунок заборгованості, зроблений самим позивачем не є достатнім доказом на підтвердження факту наявності заборгованості за договором позики та її розміру. Також суд позбавлений можливості перевірити достовірність цього доказу за відсутності виписки по рахунку відповідача.

Суд також зазначає, що надані представником позивача розрахунки заборгованості первісних кредиторів ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року (а.с. 142-143, 144-145) містять інформацію саме про кредитний договір № 291402597 від 28.12.2021 року, а не про договір позики № від 03.01.2022 року, а тому суд не надає їм правову оцінку, оскільки в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року судом було відмовлено через відсутність доказів настання права вимоги у ТОВ «ЄАПБ» до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 291402597 від 28.12.2021 року.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 виснував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» через їх недоведеність та необґрунтованість.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 684,00 грн. (а.с. 1) покладаються на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 11, 15, 16, 202, 207, 512, 514, 526, 527, 530, 599, 610, 611, 612, 614, 615, 626, 628, 629, 634, 638, 1046, 1047, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 89, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 684 гривні покласти на позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30.

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 29 січня 2024 року.

Суддя: Федотова В.М.