Справа № 282/929/24
Провадження № 2/282/244/24
У Х В А Л А

Іменем України

12 серпня 2024 року

селище Любар

Суддя Любарського районного суду Житомирської області Носач В.М., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

В ході підготовки справи до відкриття провадження, судом встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог ст. 175, 177 ЦПК України і підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Відповідно до п.4, 5 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК та роз`яснення, викладені в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позивачкою в позовній заяві зазначено, що вона нарівні із іншими членами колишнього КСП «Перемога» стала співвласником майна - комплекс нежитлових будівель, в який входила нежитлова будівля комора, згідно із переліком майна пайового фонду, станом на 04.03.2001 дане майно увійшло до складу майна пайового фонду ПП «Перемога», яке було реалізоване через купівлю-продаж на погашення кредиторської заборгованості на задоволення вимог кредиторів, крім комори, рік забудови якої 1935-1936.

Разом з тим, позивачка вказуючи, що вона є співвласником майна просить визнати право власності за набувальною давністю тільки за нею та не зазначає позицію інших співласників щодо спільного майна.

Згідно п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2024 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Позивачка в позовній заяві зазначає, що попереднім власником майна комплекс нежитлових будівель, в який входила нежитлова будівля комора являлося ПП «Перемога», яке на підставі рішення господарського суду Житомирської області визнано банкрутом, правонаступники відсутні, а нерухоме майно комора склад для зберігання зерна стало безхазяйним, проте вказане не підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім того, з огляду на приписи ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, позивачем в позовній заяві не зазначено як, яким чином і коли відповідач порушив, не визнав чи оспорив права позивача; немає достатніх правових обґрунтувань існування правовідносин набувальної давності, передбачених ст. 344 ЦК України. Зазначені обставини мають істотне значення для вирішення судом питання щодо наявності спору за даним позовом.

Отже, в позовній заяві не чітко викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не зазначені докази, які б підтверджували відповідні обставини та відповідно не долучені такі до позовної заяви.

Відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2024 рік», у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня 2024 року становить - 3028 гривень.

Згідно п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, або особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При подачі до суду позовної заяви майнового характеру позивачка зазначає ціну позову 233887,00 грн., суму судового збору 2338,87 грн проте додала до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору в сумі 1211,20 грн. та 1028,00 грн., що в сумі становить 2239,20 грн.

Таким чином, позивачці необхідно сплатити різницю недоплаченого судового збору в сумі 99,67 грн. та надати до суду квитанцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надає позивачам строк для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст. 95, 175, 177, 185, 352, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - залишити без руху та надати позивачеві строк для усунення недоліків - п`ять днів з дня отримання ухвали.

Якщо зазначені недоліки у встановлений строк не будуть усунуті, позовна заява буде вважатись неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.М. Носач