справа № 368/1257/21 головуючий у суді І інстанції Кириченко В.І.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Данилейко Є.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Воловиком Костянтином Сергійовичем на рішення Кагарлицького районного суду Київської областівід 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом та просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 685 000,00 грн.; 3 проценти річних від простроченої суми у розмірі 61255,89 грн.; інфляцію у розмірі 135013,50 грн. та судовий збір в розмірі 8 812,69 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 липня 2018 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_3 кошти у розмірі 25 000,00 доларів США, про отримання яких останнім було власноруч складено боргову розписку. Відповідно до зазначеної боргової розписки, відповідач зобов`язався повернути отримані ним у борг кошти до 25 грудня 2018 року. Однак станом на момент подання цього позову так і не виконав своє зобов`язання. У зв`язку із тим, що строк позовної давності добігає кінця, позивач змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не було надано оцінку поясненням ОСОБА_1 , який був допитаний у якості свідка, та будучи повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо не правдивих показів, підтвердив автентичність розписки, що не визнається ОСОБА_3 , підтвердив факт передачі коштів остатньому та автентичність переписок з ОСОБА_3 , що були надані суду. Окрім того, ОСОБА_4 відповідаючи на запитання ОСОБА_3 «обговорив» з ним інші боргові зобов`язання, які були між сторонами у минулому, особисті стосунки які існували між ними і т.д. Таким чином сторони підтвердили, що вони мали стосунки, що вони з інших підстав вже раніше передавали один одному кошти і повертали їх, a також оформлювали їх подібними письмовими документами у формі розписок. Також вказує на те, що проведені експертизи не змогли надати вичерпної відповіді на поставленні запитання, а саме підтвердити чи спростувати, що підпис на розписці належить ОСОБА_3 «ймовірність» як характеристика є виключно припущенням, яке допускає наявність певного факту але при цьому і не виключає протилежного. За таких обставин позивач вважає, що такі висновки експертиз судом помилково були покладені в основу оскарженого рішення, натомість вони могли бути виключно оцінені у сукупності з іншими доказами та обставинами справи, що були встановлені під час судового розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що під час призначення судово-почеркознавчої експертизи за клопотанням відповідача у представника позивача була встановлена законом можливість запропонувати суду питання, які необхідно поставити на вирішення експертизи, як і можливість запропонувати експерта чи експертну установу для проведення експертизи. Проте відповідно до ухвали про призначення судово-почеркознавчої експертизи від 05 серпня 2022 року на вирішення експертизи поставлено питання: «Чи виконано підпис у розписці від 02 липня 2018 року ОСОБА_3 , від імені якого зазначено підпис?» Представник позивача, адвокат Воловик К.С. заперечень не мав. У подальшому, після проведення експертизи та надання до матеріалів справи висновку від 06 червня 2023 року №CE-19/111-23/25109-ПЧ, не погоджуючись із вказаним висновком, представник позивача заявив клопотання про проведення додаткової експертизи, обґрунтовуючи необхідність проведення додаткової судової експертизи, вказував, що висновок від 06 червня 2023 року не вирішує поставлене питання, оскільки вказує на ймовірність того, що розписка від 02 липня 2018 року підписана не ОСОБА_3 , а іншою особою. Відповідно до ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року у справі було призначено повторну експертизу, проведення якої доручено іншому експерту Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС. Твердження позивача про те, що судом було відхилено клопотання про дослідження тексту розписки, тобто не було розширено коло питань, які мають бути винесені на експертизу, спростовується тим, що по-перше, повторна експертиза проводиться за тими ж питаннями, що виносилися на первинну експертизу (п. 1.2.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз), по-друге, ухвалу суду про призначення повторної експертизи від 02 листопада 2023 року ні позивач, ні його представник не оскаржували, а тому такі твердження на стадії апеляційного провадження безпідставні та не узгоджуються із діями, які вчинені стороною позивача під час розгляду справи у суді 1 інстанції. Крім того, вказує на те, що копія витягу із переписки у месенджері скріншот сторінки із месенджера, містить інформацію про нібито електронне листування у невідомому месенджері між позивачем та відповідачем. При цьому нібито відповідач іменується як « ОСОБА_5 брат». Достовірно встановити, чи ця особа, з якою велося електронне листування, є ОСОБА_3 , тобто відповідачем у справі, автором листування, неможливо.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно змісту розписки від 02 липня 2018 року ОСОБА_3 отримав в борг в ОСОБА_1 . двадцять п`ять тисяч доларів США які зобов`язався повернути до 25 грудня 2018 року. Розписка має підпис з зазначенням, що підпис вчинив ОСОБА_3 .

За результатами судової почеркознавчої експертизи, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Ольги Юріної від 06 червня 2023 року №СЕ-19/111-23/25109-ПЧ - підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою. При порівнянні досліджуваного підпису в оригіналі розписки з наданими зразками підпису ОСОБА_3 установлено розбіжності за деякими загальними ознаками (ступінь виробленості, форма рухів, напрямок рухів, розмір, ступінь зв`язності, форма основи підписів). В судовому засіданні експерт висновок підтримала.

Згідно результатів повторної судової почеркознавчої експертизи відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юрія Сохи від 18 січня 2024 року №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ - підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою. Вирішити запитання в категоричній формі не виявилося можливим у зв`язку з простотою будови досліджуваного підпису. При порівнянні досліджуваного підпису в оригіналі розписки з наданими зразками підпису ОСОБА_3 установлено розбіжності за деякими загальними ознаками (ступінь виробленості, переважною формою рухів, переважним напрямком рухів, розмір, ступенем зв`язності, формою основи підписів).

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутній обов`язок повернути позивачу 20 тисяч доларів США по договору позики укладення якого не доведено.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позивних вимог, відповідач вказував, що розписки на яку посилається позивач він не підписував та грошових коштів від позивача не отримував, а тому просив суд призначити почеркознавчу експертизу.

Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року за клопотанням відповідача було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: Чи виконано підпис у розписці від 02.07.2018 року ОСОБА_3 , від імені якого зазначено підпис?

За результатами судової почеркознавчої експертизи, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Ольги Юріної від 06 червня 2023 року №СЕ-19/111-23/25109-ПЧ - підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Згідно результатів повторної судової почеркознавчої експертизи відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юрія Сохи від 18 січня 2024 року №СЕ-19/111-23/64788-ПЧ - підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою. Вирішити запитання в категоричній формі не виявилося можливим у зв`язку з простотою будови досліджуваного підпису.

В судовому засіданні 02 листопада 2023 року експерт Юріна О. пояснила, що вона проводила експертизу та надала висновок. Зазначила, що установлені розбіжності стійкі, суттєві, але достатні лише для ймовірного негативного висновку. Дослідити в повній мірі та виявити більшу кількість розбіжних ознак не вдалось через простоту будови досліджуваного підпису. Тому вони достатні лише для ймовірного негативного висновку про те, що досліджуваний підпис в оригіналі розписки від 02 липня 2018 року, виконаний, ймовірно, не ОСОБА_3 , а іншою особою. Встановлені збіги за деякими загальними та окремими ознаками, в даному випадку несуттєві, відносяться до таких, що часто зустрічаються в почерках інших осіб.

Таким чином, проведена судова почеркознавча експертиза не містить категоричного висновку про те, що розписка не була підписана ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Таким чином, надаючи оцінку вищезазначеним висновкам експертизи, суд дійшов помилкового висновку, що вони спростовують факт підписання боргової розписки відповідачем.

Поняття «ймовірно виконаний не ОСОБА_3 » фактично ніякого значення для вирішення справи не має, оскільки не дає ніякої відповіді на поставлене експерту питання. Вказане поняття означає, що підпис на розписці виконаний або ОСОБА_3 або не ОСОБА_3 , тобто вказані висновки експертиз після їх проведення жодним чином не змінили баланс доказів у справі.

Також суд першої інстанції не звернув уваги, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора, тобто ОСОБА_1 , свідчить про те, що боргове зобов`язання перед ним не виконане.

Верховний суд України в постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16 предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики, зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою), яку було написано 02 липня 2018 року. Зокрема розписка містить суму отриманих коштів та дату їх повернення.

Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю. Відсутність доказів повернення коштів, свідчить, що ОСОБА_3 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції не звернув уваги. що саме відповідач, який не визнаючи позову та зазначаючи, що він не підписував подану позивачем розписку, в силу вимог ст. 81 ЦПК України, мав довести зазначену обставину, а саме, що підпис на розписці йому не належить.

Таких доказів відповідач суду не подав, а відтак подана позивачем розписка є належним і достатнім доказом, як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача.

Враховуючи, що кошти відповідачем у визначені розпискою строки не повернені, сума боргу у розмірі 685 000,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

У Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У позовній заяві стороною позивача було здійснено розрахунок 3 % річних від суми 685 000,00 грн. за період з 25 грудня 2018 року по 17 грудня 2021 року, відповідно до якого сума 3% річних складає 61 255,89 грн.

Відповідач жодних заперечень з приводу вказаного розрахунку не висловлював.

Апеляційний суд погоджується, що вище вказана сума розрахована згідно вимог ст.625 ЦК України із зазначенням періоду розрахунку за вказаний позивачем період. Сума боргу - 685 000,00 грн. (685 000*3%*1089:365=61 255,89 грн.).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України сторони визначили у договорі позики, що сума коштів, яка підлягає поверненню, повинна становити еквівалент 25 000,00 доларів США.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19).

Таким чином, оскільки, предметом укладеного між сторонами договору позики є стягнення боргу, обрахованого в еквівалентні до долара США, то вказана вимога задоволенню не підлягає.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 8 812,69 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 13 219,03 грн., оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволених вимог, а саме у розмірі 18 656,38 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Воловиком Костянтином Сергійовичем задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 заборгованість у розмірі 685 000 (шістсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень; 3 проценти річних від простроченої суми у розмірі 61 255 (шістдесят одна тисяча двісті п`ятдесят п`ять) гривень 89 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 18 656 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят шість) гривень 38 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення виготовлене 05 листопада 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.