Дата документу 10.01.2024 Справа № 336/2542/22
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/2542/22 Пр. № 22-ц/807/173/24 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І. Повний текст рішення складено 12.10.2023 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування та Виконавчий комітет Запорізької міської ради, про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-10), якій у подальшому було уточнила (т.с. 1 а.с. 75-82) та в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 15.03.2013 року сторони перебували у шлюбі та є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач участі у вихованні дітей ніколи не приймав, життям дітей не цікавився, намагався оспорити своє батьківство щодо доньок, а також не виплачував аліменти на утриманні дітей, у зв`язку з чим має заборгованість зі сплати аліментів.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Дацюк О.І. (т.с. 1 а.с. 63).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 99-101) провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду першої інстанції від 22 листопада 2022 року (т.с. 1 а.с. 178-180) залучено Виконавчий комітет Запорізької міської ради в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору у цій справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року (т.с. 2 а.с. 29-38) позов ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 45-50) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 55).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження у цій справі відкрито 16 листопада 2023 року (т.с. 2 а.с. 60), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 62).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 67-69, 73) всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Литвиненко Т.М. (т.с. 2 а.с. 74-75).

Треті особи про причини неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду заяву (т.с. 2 а.с. 71-72), в якій просив розгляд цієї справи перенести у зв`язку із погіршенням його здоров`я без надання доказів останнього.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України, враховуючи думку позивача ОСОБА_1 , яка наполягала на розгляді цієї справи у даному судовому засідання за такої явки учасників справи, апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутності позивача ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Литвиненко Т.М. (т.с. 2 а.с. 74-75).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою апеляційного суду від 10 січня 2024 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) апеляційний суд задовольнив частково клопотання позивача ОСОБА_1 про заслуховування у даному судовому засіданні всіх малолітніх дочок, які прибули до будівлі суду: а саме: вважав за доцільне заслухати у даному судовому засіданні лише думку старших малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (повних 9 (дев`ять) років) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (повних 8 (вісім) років) за присутності представника позивача - адвоката Литвиненко Т.М. за відсутності матері - позивача ОСОБА_1 у залі судового засідання і відмовити у заслуховуванні думки малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (повних 6 (шість) років).

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача,

- пояснення позивача та представника останньої, в яких у тому числі позивач ОСОБА_1 на запитання апеляційного суду визнала, що саме за її взаємною домовленістю із відповідачем ОСОБА_2 , якому на сьогодні вже понад 70 років та який у 2020 році переніс інсульт, після одруження у 2013 році і по 2021 рік (до розлучення) вони не проживали за однією адресою, вона знаходиться у відпустці, живе із своєю матір`ю та дітьми окремо за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач - живе у своїй квартирі на АДРЕСА_2 , яку він у подальшому подарував своїй сестрі, у зв`язку із чим діти фактично батька майже не бачать, в дочок також ще немає своїх мобільних телефонів, мобільний зв`язок дітей із батьком можливий лише за її мобільним телефоном, вона вважає недоцільним, щоб діти у такому віці мали свої телефони, відповідач звертався до органу опіки та піклування із заявою про встановлення графіку побачень та спілкування з дітьми, але вона не чинить перешкод відповідачу у спілкуванні з дітьми, у відповідача були сумніви щодо його батьківства відносно 2- молодших дочок, він подавав зустрічний позов про оспорювання батьківства у справі за її позовом про стягнення аліментів у 2021 році, проводилась експертиза, яка підтвердила родинні зв`язки дочок та батька, до 2021 року вона не стягувала з відповідача аліментів на дітей у судовому порядку, зараз має місце заборгованість відповідача по аліментам на утримання дітей, відповідач у 2021 році у присутності дітей побив її та забрав телефон і золоті прикраси,

- думку малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які пам`ятають себе лише десь з 6-ти років, тобто останні 3 та 2 роки, та які лише фактично «повторили «на пам`ять» слова матусі» про те, що вони живуть із матір`ю та бабусею, батька вони не бачать, він їм не дзвонить, телефонів своїх в них немає, батько у їх присутності побив мати та забрав у неї телефон і золоті прикраси, старша Софія також просила суд позбавити батька батьківських прав відносно неї,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: ..рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України та виходив із того, що він, з огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, він не знайшов достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей, адже це не відповідає їх інтересам (дітей), а з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав, визначених у ст. 164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав є безпідставним, оскільки винної поведінки відповідача стосовно дітей доведено не було.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення учасників цієї справи, досліджував докази сторін, зокрема допитував з боку позивача свідка ОСОБА_8 , досліджував письмовий висновок органу опіки та піклування у цій справі та інші письмові докази сторін тощо.

Так, свідок ОСОБА_8 у суді першої інстанції зазначала, що доводиться матір`ю позивача, з відповідачем у неї погані стосунки. З самого народження дітьми опікувалась виключно позивач, відповідач жив окремо та участі у їх вихованні не приймав, з днями народження та святами не вітав, матеріальне забезпечення родини здійснювалось лише коштами свідка, яка працювала до кінці 2022 року. Також свідок вказувала, що відповідач усіма способами намагався оспорити своє батьківство щодо дітей, а після того як переніс інсульт поводиться неадекватно.

Також судом першої інстанції досліджувались письмові докази у цій справі, з яких останнім було правильно встановлено таке.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сторони у цій справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (свідоцтва про народження, копії т.с. 1 а.с. 19-21).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2021 року був розірваний шлюб між сторонами, який був укладений 15.03.2013 року (копія т.с. 1 а.с. 22-24).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2021 року (копія т.с. 1 а.с. 29-42) задоволено первісний позов ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утриманні трьох неповнолітніх дітей у розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Починаючи з 24.03.2021 року до досягнення повнолітня найстаршою дитиною. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про оспорювання батьківства.

З тексту рішення вбачається, що з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей ОСОБА_1 звернулась 24.03.2021 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 17.05.2022 року апеляційна скарга ОСОБА_2 на вищевказане рішення суду залишена без задоволення (копія т.с. 1 а.с. 36-42).

Ухвалою Верховного суду від 02.09.2022 року та від 30.01.2023 року (копія т.с. 1 а.с. 200-201) касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення суду першої та апеляційної інстанцій визнана неподаною та повернута заявнику.

Згідно із розрахунком заборгованості від 07.06.2022 року станом на 31.05.2022 року (копія т.с. 1 а.с. 43) ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 106673,50 грн. за період з березня 2021 року до травень 2022 року включно.

Згідно із розрахунком заборгованості від 20.09.2022 року станом на 31.08.2022 року (копія т.с. 1 а.с. 137) розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментам складає 57491,06 грн.

З довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» (т.с. 1 а.с. 53) вбачається, що неповнолітні діти сторін спостерігаються в зазначеному медичному закладі, піклування про стан їх здоров`я та супровід до лікарів здійснюють мати, а іноді бабуся. Батько дітей ОСОБА_2 до лікарів та адміністрації закладу з приводу стану здоров`я не звертався.

З довідок навчальних закладів (т.с. 1 а.с. 54- 57, 204-206), які відвідують діти сторін, вбачається, що заняття та батьківські збори відвідувала ОСОБА_1 , батько дітей цих закладів не відвідував та дітьми не цікавився.

Також позивачем додано копію довідки МСЕК, згідно із якою ОСОБА_1 з 05.10.2021 року (т.с. 2 а.с. 25) має статус особи з інвалідністю 3 групи строком до 01.11.2023 року.

З наданих відповідачем документів (т.с. 1 а.с. 11-117) вбачається, що ОСОБА_2 03.12.2020 року переніс ішемічний кардіоемболічний інсульт головного мозку з правобічним геміпарезом, афазією, зоровими порушеннями, після чого перебував на лікуванні та реабілітації в різних медичних закладах у 2020 та 2021 роках.

28.07.2022 року ОСОБА_2 звернувся до органу опіки Запорізької міської ради у Вознесенівському районі із заявою про встановлення графіку побачень та спілкування його з дітьми (т.с. 1 а.с. 120).

З копії довідки МСЕК (т.с. 1 а.с. 162) вбачається, що 17.03.2021 року ОСОБА_2 отримав статус інваліда другої групи безстроково.

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 24.03.2023 року (т.с. 1 а.с. 235-236) визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно усіх трьох дітей.

Інші докази, як то документи, які стосуються права власності ОСОБА_2 на квартиру та розпорядження його зазначеною квартирою судом першої інстанції були досліджені (т.с. 1 а.с. 134-135, 142-147), але вони не містять жодної інформації, яка б мала доказове значення для вирішення спору щодо позбавлення батьківських прав.

Ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року.

Згідно з положенням п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і етичний розвиток.

Як вказував Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19), факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів (розрахунок заборгованості станом на 31.05.2022 року - 106673,50 грн. - т.с. 1 а.с. 43, на 31.08.2022 року - 57491,06 грн. т.с. 1 а.с. 137) сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

При цьому суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_1 до березня 2021 року не зверталась за стягненням аліментів, при цьому з показань свідка ОСОБА_8 слідує, що ОСОБА_1 і не працювала після народження першої дитини, тобто з початку 2014 року.

Твердження свідка ОСОБА_8 про те, що уся родина цілком утримувалась за рахунок її заробітної плати, суд першої інстанції правильно оцінив критично за відсутності тому будь-яких доказів, а крім того, у суду є обґрунтовані сумніви, що на одну заробітну плату лікаря в Україні може існувати родина з п`яти осіб, при цьому робити ремонт у квартирі.

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що несплата ОСОБА_2 аліментів з березня 2021 року пов?язана із станом його здоров`я, адже у грудні 2020 року він переніс інсульт, який мав результатом істотне порушення його здоров`я, а отже потребував тривалого лікування та реабілітації (виписні епікризи, копії т.с. 1 а.с. 111-117), а також судовим процесом з приводу оспорювання ним свого батьківства щодо дітей (т.с. 1 а.с. 58-62, 29-42).

Водночас, наразі з пенсії ОСОБА_2 , 1952 р.н., якій є особою з інвалідністю 2 групи безстроково (т.с. 1 а.с. 162), стягуються аліменти (т.с. 1 а.с. 109-110), тож на момент вирішення справи судом першої інстанції не було підстав вважати, що відповідач ухиляється від сплати аліментів.

При цьому, судом першої інстанції також було правильно встановлено, що позивачем, яка є особою з інвалідністю 3 групи з 05.10.2021 року по 01.11.2023 року (т.с. 2 а.с. 25), не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що батько дітей умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми чи не зацікавлений у подальшому збереженні родинного зв`язку. Відомості про те, що відповідач не відвідував навчальні заклади, де навчаються діти, чи медичний заклад, де вони перебувають на обліку, не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов?язків, адже діти сторін за взаємною згодою колишнього подружжя (рішення про розірвання шлюбу від 09.04.2021 року, копія т.с. 1 а.с. 22-24) проживають із матір'ю (т.с. 1 а.с. 25-28).

При цьому представник органу опіки зазначала, що під час проведення засідання комісії з питання надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 старша донька сторін ОСОБА_3 вказувала, що батька вона пам`ятає та знає, останній з ними спілкувався, вітам зі святами, а припинення такого спілкування останнім часом дитина пов`язувала зпоганими стосунками саме між батьками.

Наявність у ОСОБА_2 інтересу до збереження зв`язку із дітьми, участі у їх вихованні підтверджується також і фактом подання ним заяви до органу опіки про встановлення його участі у вихованні та спілкуванні із дітьми (т.с. 1 а.с. 118-120).

При цьому, суд першої також правильно встановив, враховуючи, що під час судового засідання як позивач, так і свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача, та безумовно значною мірою бере участь у житті своєї доньки та онуків, висловлювали вкрай негативне ставлення до відповідача, це безумовно могло вплинути на фактичну можливість реалізації ОСОБА_2 свого наміру та бажання спілкуватись із дітьми.

З огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд першої інстанції правильно не знайшов достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно всіх 3-х дочок (т.с. 1 а.с. 19-21), адже це не відповідає якнайкращим інтересам саме цих малолітніх дітей, а з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав, визначених у с. 164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав є безпідставним, оскільки винної поведінки відповідача стосовно дітей доведено не було, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищезазначений позов позивача у цій справі задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи її позовної заяви у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції у цій справі позов поповича ОСОБА_1 не визнав у повному обсязі (про що прямо зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції - т.с. 2 а.с. 32, що підтверджується протоколом судового засідання від 10.10.2023 року у суді першої інстанції, в якому у тому числі приймав участь особисто відповідач ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 28) та звукозаписом цього судового засідання (диск наявний у матеріалах цієї справи у т.с. 1).

Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які були вперше надані позивачем до її апеляційної скарги апеляційному суду у цій справі, є: - акт та висновок оцінки потреб особи/сім`ї позивача за період з 11.08.2022 року по 19.08.2022 року (копія т.с. 2 а.с. 31-54), які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Проте, останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд не погоджується також із доводами апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції взагалі не з`ясовував у цій справі на виконання вимог ст. 171 СК України думку дітей з приводу спору батьків у цій справі.

Оскільки, суд першої інстанції у цій справі хоча і особисто у судовому засіданні у цій справі не заслуховував думку старшої дочки сторін - ОСОБА_3 , 23.01.2024 року, якій на час розгляду цієї справи судом першої інстанції було лише повних 9 (дев`ять) років, але він враховував останню,яка з`ясовувалась органом опіки та піклування (т.с. 1 а.с. 235-236), та в якому було зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , як батька, відносно всіх трьох дочок.

Оскільки, органом опіки та піклування було встановлено, що ОСОБА_2 бажає спілкуватись з дітьми, приймати участь в їх житті, піклуватися, звертався за графіком спілкування з дітьми, однак ОСОБА_1 чинить всілякі перешкоди, та не дає бачитись з дітьми; ОСОБА_2 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно всіх трьох дочок.

Суд першої інстанції правильно у цій справі погодився із таким висновком органу опіки та піклування, вважав його достатньо обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дітей.

На виконання вимог ст.ст. 12 ч. 5, 171 ч. ч. 1, 2 ЦПК України (Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї; Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками… у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав…), з метою повного та всебічного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача в порядку задоволення клопотання позивача апеляційний суд заслухав у даному судовому засіданні «думку» лише двох малолітніх дочок з приводу спору їх батьків у цій справі, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (повних 9 (дев`ять) років) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (повних 8 (вісім) років), пояснення яких важко вважати саме «особистою думкою» цих малолітніх дітей, оскільки вони фактично лише «повторили «на пам`ять» слова матері» про те, що вони живуть із матір`ю та бабусею, батька вони не бачать, він їм не дзвонить, телефонів своїх в них немає, батько у їх присутності побив мати та забрав у неї телефон і золоті прикраси, старша Софія також просила суд позбавити батька батьківських прав відносно неї.

Однак, апеляційний суд вважає, що така «думка» двох малолітніх дочок 9 та 8 років суперечить якнайкращим інтересам цих дітей, оскільки суд першої інстанції правильно вважав, що від позбавлення батьківських прав відповідача, як батька дітей, враховуючи наявність саме вищезазначених встановлених фактичних обставин цієї справи (проживання за згодою подружжя після одруження у 2013 році за різними адресами чоловіка (відповідача) та жінки (позивача), неприязнені відносини після 2021 року між сторонами у цій справі, як батьками цих дітей, виключно між собою (звернення ОСОБА_1 до поліції від 01.03.2021 року з приводу конфлікту з чоловіком - т.с. 1 а.с. 48-52), та відповідача із матір`ю позивача - свідком ОСОБА_8 , а не батька з трьома дочками тощо) покращення саме для дітей не буде.

Крім того, в силу вимог ст. 171 ч. 3 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні і послався на ст. 141 ЦПК України, однак фактично останнім питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, не вирішувалось, а тому останнє в апеляційному порядку не могло переглядатись і не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 17.01.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.