Номер справи 220/209/21
Номер провадження № 2/220/3/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Беспалова В.П.

представника позивача адвоката Заброднього Є.О.

представника відповідача Вишнякової А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

10.02.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 , за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я позивачу, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину і встановлення винних осіб, у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Під час артобстрілу в Петровському районі м. Донецьк 18.09.2014 позивач отримала тілесні ушкодження, а саме: двобічний перелом нижньої щелепи в ментальному відділі праворуч та тіла зліва, дефект тканин, забито - розірвані рани лівої щоки, кута роту, язику, дна порожнини роту, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Внаслідок отриманих поранень у Позивача в подальшому встановлено другу групу інвалідності. Після обстрілу 18.09.2014 р. позивача в ургентному порядку було доставлено до 2-го стоматологічного відділення Центральної міської лікарні м. Донецьк зі скаргами на болі, наявність рани обличчя та кровотеча з порожнини рота, утруднене дихання, порушення прикусу, рухливість фрагментів нижньої щелепи, загальну слабкість. З 18.09.2014 р. по 08.10.2014 р. вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у стоматологічному відділенні Центральної міської лікарні № 1 м. Донецьк з діагнозом: мінно-вибухова травма, відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом нижньої щелепи в ментальному відділі праворуч та тіла зліва (з дефектом тканин) забито - рвані рани лівої щоки, кута роту, язику, дна порожнини рота, чужорідне тіло (осколок міни) дна рота справа, кровотеча з рани, наростаюча дислокаційна асфікція. Крім того, в період з 19.01.2015 року по 27.02.2015 рік вона проходила лікування в КМКМ № 1 у відділенні щелепно - лицевої хірургії м. Харків, де перебувала з діагнозом невірно-консолідуючий двобічний перелом нижньої щелепи з формуванням хибних суглобів внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми. За вказаний період проводилось хірургічно - ортопедичне лікування. 22.02.2015 року виконано оперативне втручання під наркозом «Усунення деформації нижньої щелепи, остеосинтез», з послідовною ортопедо-ортодоничною корекцією в післяопераційний період. В період з 02.03.2015 року по 26.03.2016 рік проходила лікування в КМКЛ №1 у відділенні щелепно - лицевої хірургії м. Харків, де перебувала з діагнозом: деформуючий рубець щічної ділянки, дна порожнини рота зліва. Посттравматична адентія нижньої шелепи зубо-альвеолярний дефект зліва. В післяопераційному періоді проводився ортопедичний етап лікування - щелепно-лицеве протезування. Виготовлена та пристосована відновлююча ортопедична конструкція на нижню щелепу. Позивач спрямувала заяву до міжвідомчої комісії з питань установлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, рішенням якої установлено факт одержання позивачем поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 18.04.2014 р. на території проведення антитерористичної операції. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №413709, ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з 04.02.2020 р., причина інвалідності поранення, ушкодження здоров`я від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 18.09.2014 р. Відповідно до витягу з ЄРДР № 0001193, 08.07.2016 року до чергової частини Лиманського ВП Славянського відділу поліції ГУНП в Донецькій області зі СУ ГУНП в Донецькій області надійшла копія адвокатського запиту від 30.06.2016 року від адвоката Науменко Ю.В. про те, що під час обстрілу 18.09.2014 року в Петровському районі м. Донецьк були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості внесено за ч.2 ст. 258 КК України. Відповідно до листа ГУСБУ в Донецькій і Луганській області від 30.06.2020 р. СУ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001193 від 08.07.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 258 КК України. У вказаному кримінальному провадженні позивача визнано потерпілою та допитано 17.09.2019 р. На теперішній час жодній особі про підозру у вказаному кримінальному провадженні не повідомлено, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Вважає, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні на сьогоднішній день не проводиться. Протягом більше ніж 6 років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що позивач не має можливості стягнути спричинену їй моральну школу з винних осіб, тому вимушена звернутися з ним позовом. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Лисичанськ Луганської області, де були заподіяні оскольчасті поранення позивачу, належить перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб від терористичних актів. Однак відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити спричинену їй моральну шкоду, яка полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених заподіянням позивачу каліцтва та ушкодження здоров`я внаслідок терористичного акту, а також відсутністю ефективного, незалежного розслідування протягом більше ніж 5 років. З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінює розмір спричиненої моральної шкоди у зв`язку з заподіянням їй каліцтва та ушкодження здоров`я у розмірі 1000000,00 гривень з огляду на те, що її фізичні і моральні страждання відносяться до тяжких (інвалідність, хвороби, порушення нервової системи, емоційного стану, тривожність, серйозні нервові розлади). Крім того, тілесні ушкодження суттєво обмежили її життєдіяльність, оскільки позивач тривало лікувалась та продовжує і в даний час. Заподіяні тілесні ушкодження не дозволяють також пережити страшні події, так як з їх наслідками позивач зустрічається кожного дня (продовжує лікуватися, не може працювати). Наразі позивач відчуває себе неповноцінною (непрацездатною і знівеченою рубцями). Втрати позивача є довічними та більшою частиною непоправними.

Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11.02.2021 року позовну заяву залишено без руху для усунення її недоліків.

Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 15.02.2021 року позовну заяву передано за підсудністю до Краснолиманського міського суду Донецької області.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 07.04.2021 року справу передано за підсудністю до Великоновосілківського районного суду Донецької області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 29.04.2021 року дану справу передано в провадження судді Якішиної О.М.

Ухвалою суду від 05.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.06.2021 року задоволено клопотання представника Кабінету Міністрів України. Провадження у даній справі зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 635/6172/17 за цивільним позовом громадянина до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту.

Ухвалою суду від 27.09.2023 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 07.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник Кабінету Міністрів України 25.05.2021 року направив до суду відзив на позов, в якому зазначив наступне. На час розгляду справи закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято, тому відсутні і правові підстави застосування у спірних правових відношеннях статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Доводи позивача щодо порушення державою позитивних зобов`язань не мають обґрунтованого й об`єктивного підтвердження та не є застосовними, а тому, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року по справі № 910/378/19, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо невиконання Державою свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин вчинення зазначеного злочину звернув увагу на те, що позивач вказує на формальний характер розслідування та нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей. Проте, як слідує з матеріалів справи, на даний час держава в особі її уповноважених органів продовжує здійснювати розслідування злочину, внаслідок якого позивачу було завдано шкоду. Жодних рішень уповноважених державних органів, які б свідчили про необ`єктивність і незалежність цього розслідування, позивачем не надано. Позивач також не наводить жодних доказів нездатності держави України підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей. Тоді як з позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що має місце неможливість держави України підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей на тимчасово окупованій території України. Наведене вище також підтверджує перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р, з якого вбачається, що м. Донецьк розташований на непідконтрольній Україні території. Таким чином, оскільки позивачем не доведено нездатності держав України підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей, з огляду на розташування м. Донецьк на непідконтрольній території має місце неможливість держави Україна виконувати зазначені функції, відтак, відсутні підстави вважати, що має місце. протиправна бездіяльність органів державної влади. З приводу відшкодування моральної шкоди пояснив, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається ооов язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. При цьому суд у цивільному процесі не має повноважень визначати ефективність розслідування злочину з огляду на те, що розслідування у кримінальній справі не закінчено. Позивач не надав жодного доказу порушення його прав державою в особі Кабінету Міністрів України. Кабінет Міністрів України не є органом досудового розслідування, а отже його дії не пов`язані з відсутністю ефективного розслідування злочину щодо позивача і встановлення винних осіб. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачає відшкодування моральної шкоди за відсутності вини держави. Відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, яким заподіяно шкоду, в порядку встановленому законом. Відтак, якщо антитерористична операція впроваджена нормативно правовим актом та є юридичним фактом, який не потребує доказування, то факт вчинення терористичного акту, яким було завдано шкоду особі, наявність шкоди в особи та причинно-наслідковий зв`язок між ними в контексті норм кримінального та цивільного законодавства потребують встановлення та доведення у передбаченому законом порядку. Таким чином, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Також зазначив, що у позові не обґрунтовано, які саме дії або бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України, виходячи з його повноважень, призвели до порушення права позивача на мирне володіння майном, визначене статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України. Вказані повноваження Кабінету Міністрів України, аж ні як не передбачають участь у проведені спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто незабезпечення проведення яких призвело до порушення прав позивача. Вважає, що позивач вказуючи, що саме держава в особі Кабінету Міністрів України є відповідач у справі, тобто порушила права позивача, визначені статтею 2 Конвенції, повинен зазначити прийняття або неприйняття яких підзаконних нормативних актів Кабінетом Міністрів України привело к порушенню прав позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 визначала, що виконання фінансових зобов`язань держави здійснюється Державною казначейською службою. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. Таким чином, Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, яке було визначене позивачем в якості відповідача, не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача.

01.06.2021 року надійшов відзив на позов від Державної казначейської служби України, в якому служба просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на положення ст.. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» зазначає, що без визначення наявності злочину, передбаченого ст.. 258 КК України, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої позивачеві терористичним актом, немає. Стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Вважає невірним пред`явлення позову до Казначейства, оскільки відповідачем повинна бути Російська Федерація, яка внаслідок систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури спричиняє численні жертви серед цивільного населення. Кім того, посилається на те, що на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає порядок відшкодування шкоди.

01.12.2023 року представник Кабінету Міністрів України подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що на розгляді Верховного суду перебувала цивільна справа №237/2571/17, яка є тотожною із цивільною справою № 220/209/21 (тотожні об`єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм, суб`єктний склад учасників відносин в частині відповідача). Відповідно до приписів 4 частини статті 263 ЦПК України, правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 по справі № 237/2571/17 мають значення для розгляду даної цивільної справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.07.2022 у справі № 237/2571/17 міститься посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, висновки яких просять взяти до уваги.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України позовні вимоги не визнав та надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов та письмових поясненнях.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача Кабінету Міністрів України, дослідивши надані докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено наступне.

Згідно виписки з історії хвороби № 1303 ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у Центральній міській клінічній лікарні № 1 м. Донецька в період з 18.09.2014 р. по 08.10.2014 р. з діагнозом: мінно-вибухова травма, відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом нижньої щелепи в ментальному відділі праворуч та тіла ліворуч (з дефектом тканин), забито - рвані рани лівої щоки, кута роту, язику, дна порожнини рота, чужорідне тіло (осколок міни?) дна рота справа. Кровотеча з рани, наростаюча дислокаційна асфікція. Проведено оперативне лікування 18.09.2014 р., 20.09.2014 р., 24.09.2014 р., 01.10.2014 р.

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27.02.2015 року, ОСОБА_1 в період з 19.01.2015 р. по 27.02.2015 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в КМКМ № 1 у відділенні щелепно - лицевої хірургії м. Харків з діагнозом: невірно-консолідуючий двобічний перелом нижньої щелепи з формуванням хибних суглобів внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми. За вказаний період проводилось хірургічно - ортопедичне лікування. 22.02.2015 року виконано оперативне втручання під наркозом «Усунення деформації нижньої щелепи, остеосинтез», з послідовною ортопедо-ортодоничною корекцією в післяопераційний період.

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26.03.2015 року, ОСОБА_1 в період з 02.03.2015 р. по 26.03.2015 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в КМКМ № 1 у відділенні щелепно - лицевої хірургії м. Харків з діагнозом: деформуючий рубець щічної ділянки, дна порожнини рота зліва. Посттравматична адентія нижньої щелепи зубо-альвеолярний дефект зліва. В післяопераційному періоді проводився ортопедичний етап лікування - щелепно-лицеве протезування. Виготовлена та пристосована відновлююча ортопедична конструкція на нижню щелепу.

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2960 від 22.03.2017 року, ОСОБА_1 в період з 27.02.2017 по 22.03.2017 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12 з діагнозом: неправильно консолідований перелом нижньої щелепи в ділянці лівого тіла. Проведена операція реконструкція нижньої щелепи.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 28 від 29.07.2018 року, проведеної в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000691 від 25.10.2017 року, виявлені при судово-медичному обстеженні травми могли утворитись від дії фрагменту (фрагментів) мінно-вибухового (мінно-вибухових) пристрою, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразились, як окремо, так і у сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент отримання.

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 76132/351 від 11.04.2019 року, ОСОБА_1 в період з 08.04.2019 р. по 11.04.2019 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській обласній клінічній лікарні № 12 з діагнозом: стороннє тіло (металоконструкція) нижньої щелепи. Проведено операцію зняття металоконструкції.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 413709 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 04.02.2020 р., причина інвалідності поранення, ушкодження здоров`я від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 18.09.2014 р. на території проведення антитерористичної операції.

З посвідчення серії НОМЕР_1 також вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ї групи.

Відповідно до витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001193 від 09.06.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 258 КК України, 08.07.2016 року до чергової частини Лиманського ВП Словянського відділу поліції ГУНП в Донецькій області зі слідчого управління ГУНП в Донецькій області надійшла копія адвокатського запиту від 30.06.2016 року від адвоката Науменко Юлії Володимирівни про те, що під час обстрілу 18.09.2014 року в Петровському районі м. Донецьк були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає: АДРЕСА_1 .

З листа старшого слідчого в ОВС слідчого відділу 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 30.06.2020 року № 78/2/13-2207нт вбачається, що 08.07.2016 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0001193 від 09.06.2014 р. та 17.09.2019 р. допитано в якості потерпілої. Станом на час надання відповіді досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженню триває, про підозру нікому не повідомлялося.

Згідно висновку експерта № 16/20 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 08.02.2021 року, у ОСОБА_1 наявні зміни в психоемоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості, та виникли за обставин отримання ОСОБА_1 травм внаслідок обстрілу 18.09.2014 в Петровському районі м. Донецьк. Коньковій ОСОБА_2 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний (можливий) розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього кодексу у редакції, чинній станом на 18.09.2014 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Відповідно до ч.2 статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 звернула увагу на те, що ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції.

Частини перша та друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі.

З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування.

Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок заподіяння каліцтва під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю матері позивача у період проведення АТО.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11).

Доводи позивача про те, що відсутність закону, необхідність прийняття якого передбачена у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», не може бути перешкодою у захисті права позивача, суд вважає неприйнятним з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду про відсутність права у позивача згідно з указаною статтею.

Стосовно порушення з боку Держави статті 2 Конвенції та невиконання Державою своїх позитивних (матеріальних та процесуальних) обов`язків, на що посилається позивач у позовній заяві, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Самі по собі факти загибелі або каліцтва людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель або каліцтво людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

За статтею 2 Конвенції позитивний обов`язок має два різновиди:

1) матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб;

2) процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних.

Відповідальність за порушення матеріального обов`язку за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню.

Позивач просить стягнути з відповідача відшкодування за моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвело до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я, посилаючись на незабезпечення відповідачем права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 зауважила, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із каліцтвом внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі статті 2 Конвенції. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

Позивач зазначає, що вже з огляду на сам факт отримання нею каліцтва внаслідок терористичного акту та відсутністю ефективного, незалежного розслідування Держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених заподіянням позивачу каліцтва та ушкодження здоров`я, порушенні нервової системи, емоційного стану, тривожності, нервових розладах. Втрати позивача є довічними та більшою частиною непоправними. Проте, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель або ушкодження здоров`я людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за кожну загибель людини або отримання нею тілесних ушкоджень на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція у сенсі статті 1 Конвенції.

Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що у кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIIIЗаяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ(абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

2 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).

Місто Донецьк на час отримання позивачем поранення було включене до затвердженого розпорядженням КМ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Станом на час розгляду справи м. Донецьк належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з відповідним Переліком, затвердженим у вигляді Додатка 1 до розпорядження КМ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р у редакції розпорядження КМ України від 2 лютого 2022 року № 117-р.

Судом встановлено, що територія м. Донецьк, на якій позивач отримала поранення, була на той час і є на зараз тимчасово окупованою. Відповідно Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити отримання позивачем тілесних ушкоджень, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. За дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає РФ як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Позивач у позовній заяві не зазначив, які заходи могла вжити Держава Україна аби підтримувати громадський порядок на території, яку вона не контролює, та усунути ризик для її життя та здоров`я. Отже, як позивач, так і її представник не обґрунтували порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я.

Доказів отримання позивачем каліцтва внаслідок не виконання Державою Україною конкретних обов`язків з гарантування права на життя та здоров`я позивачем також суду не надано. З огляду на викладене, за обставин цієї справи відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання вказаного обов`язку.

Суд зазначає, що внаслідок збройної агресії РФ Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові КМ України «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» від 20 березня 2022 року № 326 (далі - постанова № 326).

Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії РФ, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії РФ (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку.

З приводу неефективності розслідування за фактом отримання нею тілесних ушкоджень позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що починаючи з 2016 року по теперішній час жодній особі про підозру у вчинення злочину щодо неї не повідомлено, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Вважає, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні на сьогоднішній день не проводиться. Отже, держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб.

На підтвердження неефективності розслідування злочину позивачем надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001193 від 09.06.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 258 КК України, та лист старшого слідчого в ОВС слідчого відділу 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 30.06.2020 року № 78/2/13-2207нт, яким повідомлено, що 08.07.2016 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у даному кримінальному провадженні та 17.09.2019 р. допитано в якості потерпілої. Станом на час надання відповіді досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженню триває, про підозру нікому не повідомлялося.

Разом з тим, зазначені докази не свідчать про те, що досудове розслідування проводиться неефективно. Позивач, як сторона кримінального провадження, має право надавати докази, заявляти клопотання та відводи, в тому числі слідчому, який здійснює досудове розслідування, оскаржувати дії та бездіяльність слідчого. Проте позивач з відповідними скаргами на дії слідчого не зверталась, будь-яких даних про те, на які стадії досудового розслідування перебуває вказане кримінальне провадження, позивачем суду не надано. Сам факт неповідомлення про підозру жодній особі не свідчить про неефективність розслідування. Крім того, слід враховувати і той факт, що територія м. Донецьк досі є тимчасово окупованою, що значно ускладнює проведення слідчих (розшукових) дій.

Як на підставу відшкодування Державною Україна моральної шкоди позивач у позовній заяві посилається також на положення ст. 1167 ЦК України, пункт 1 частини другої якої, зокрема, передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав.

У визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте, як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17, це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача).

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів невиконання або неналежного виконання Україною своїх позитивних обов`язків відповідно до ст.2 Конвенції, а також заподіяння позивачу шкоди саме внаслідок дій відповідача Держави Україна, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача.

З приводу доводів представника ДКС України, що вони не є належнім відповідачем у справі, суд зазначає, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року № 641/8857/17 (пункт 64), залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави. Разом з тим, суд не вправі самостійно виключити ДКС України з числа відповідачів у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2, п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,81,141,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 17.01.2024 р.

Суддя О.М. Якішина