ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7164/24 Справа № 173/2630/23 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Бровко Олександр Олегович, на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Яніна Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку і договору дарування недійсними та застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А., на предмет визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 22 лютого 2022 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений 22 лютого 2022 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А., зареєстрований в реєстрі за № 106; витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м.

В обґрунтування посилається на те, що 22 лютого 2022 року між позивачкою та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м.

Сторони жодних дій за зазначеним договором не виконували, фактичної передачі житлового будинку не здійснювали, що свідчить про те, що насправді позивач мала намір вчинити не договір купівлі-продажу, а договір довічного утримання, однак, помилилась щодо його змісту і помилково вчинила договір купівлі-продажу.

Позивач не має іншого житла і збиралась надалі проживати у своєму будинку за зазначеною адресою, натомість остання мала намір укласти з відповідачем ОСОБА_2 договір довічного утримання, оскільки є дуже літньою людиною та потребує догляду, однак, помилилась щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін.

Позивач зазначає, що станом на сьогодні вона проживає одна та зареєстрована в спірному будинку, має ключі від нього, фактично оплачує комунальні послуги та самостійно несе після укладення спірного договору всі витрати з його утримання, а спірний договір купівлі-продажу не гарантує її право на проживання в спірному будинку.

Також зазначає, що речей відповідачів в будинку, де мешкає позивач, немає, однак, відповідачі вчиняють дії по перешкоджанню її проживання в житловому будинку, а також погрожують їй виселенням, забрали в неї документи та систематично погрожують їй.

На дату укладання спірного договору, як особа похилого віку, адже їй вже 84,5 роки, вона не могла без сторонньої допомоги, зокрема, адвоката, розуміти зміст договору, що пропонувався їй до укладання.

Її матеріальний стан не дозволяє самостійно себе утримувати, зокрема, купувати житло, одяг тощо, тому саме укладення договору довічного утримання відповідає її інтересам. В неї відсутні інші родичі, які могли б її утримувати, тому, з огляду на її похилий вік та стан здоров`я, вона потребувала саме стороннього догляду шляхом укладення договору довічного утримання.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 до виникнення конфлікту із нею виконувала обов`язки по догляду за нею, купувала їй ліки та продукти, погодилась встановити пам`ятник після її смерті, тому позивач вважала, що зазначені обов`язки по її довічному утриманню ОСОБА_2 буде виконувати аж до її смерті.

При цьому зазначиал, що раніше в неї вже був досвід з укладання договору довічного утримання, який в подальшому у зв`язку з невиконанням набувачем своїх обов`язків за ним, був розірваний судом. Тобто, їй було добре відомо правову природу такого договору довічного утримання, права і обов`язки за ним та правові наслідки його укладання. Її повністю влаштовувало, що за договором довічного утримання вона б мала право проживати в спірному будинку пожиттєво, а ОСОБА_2 весь цей час зобов`язана була б готувати їй їжу, купувати одяг, ліки, сплачувати за неї комунальні послуги, допомагати по господарству, тому укладання саме договору довічного утримання відповідало б її інтересам.

В свою чергу, укладання договору купівлі-продажу для неї є вкрай невигідним, не відповідає її інтересам та внутрішній волі, оскільки за наслідками його укладання вона повинна негайно передати ОСОБА_2 у власність спірний житловий будинок та звільнити його, оскільки жодних норм, які б дозволили їй цього не робити та продовжити в ньому проживати, немає, наслідком чого було б її проживання фактично на вулиці.

Крім цього позивач відзначає, що вона має серйозні вади і хвороби зору та під час укладання спірного договору самостійно не могла самостійно прочитати спірний договір, що також, на думку позивача, призвело до помилковості розуміння умов спірного договору.

Після укладення догоору купівлі-продажу ОСОБА_2 в подальшому здійснила дарування спірного будинку своєму синові ОСОБА_1 , що приводить до порушення майнових прав позивача, оскільки вона в будь-який момент може бути позбавлення права на проживання у єдиному належному їй житловому будинку самим ОСОБА_1 , як титульним власником житлового будинку, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А. про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку і договору дарування недійсними та застосування наслідків недійсного правочину - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22 лютого 2022 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А,, зареєстрований в реєстрі за № 106.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 37.3 кв.м.

Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь користь ОСОБА_3 по 1 342 грн. з кожного, на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року у справі № 173/2630/23, провадження № 2/173/637/2023 у виді заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме: житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 37.3 кв.м. та заборони державному реєстратору вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку та інші дії, передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову (а.с.70-80).

Рішення суду мотивовано тим, що суд вважав доведеним факт, що при укладенні спірного правочину мала місце саме помилка позивача щодо природи та наслідків укладеного нею правочину, оскільки, укладаючи договір, позивачка мала намір і в подальшому проживати в спірному будинку, та отримувати допомогу та утримання від відповідачів як відносно себе, так і відносно відчуженого нею майна. При цьому, своїм родичам та знайомим пояснювала, що вона знайшла людей, які будуть здійснювати за нею догляд та з цією метою має намір передати їм у власність будинок. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, як укладеного в результаті помилки. Також зазначив, що визнання договору дарування недійсним не потребується, адже належить застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу та витребувати спірне житло на користь позивача, в силу ст. 387,388 ЦК України.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бровка О.О. подали спільну апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, а встановлені судом обставини не відповідають дійсності та суперечать нормам ЦК України. При цьому, судом першої інстанції була визнана особиста обов`язкова явка позивача до суду для надання пояснень з приводу позовних її вимог, однак, суд продовжив розгляд справи та ухвалив рішення без особистих пояснень позивача. Апелянти вказують, що суд першої інстанції встановив наявність помилки з боку позивача, яка призвела до нерозуміння позивачем природи оскаржуваного договору без заслухання особистих пояснень позивача та ретельного дослідження доказів у справі. Зазначені судом обставини свідчать про неправомірність застосування та тлумачення положень ст. 229 ЦК України з метою визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, однак матеріали справи містять підтвердження волевиявлення позивача через її особистий підпис у договору, а докази, які б вказували на вплив помилки, відсутні (а.с.106-112).

ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, через свого представника у липні 2024 року подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги (а.с.132-138).

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 лютого 2022 року між позивачкою ОСОБА_3 і відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А., та зареєстрований в реєстрі за № 106.

17 січня 2023 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 37.3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А,. та зареєстрований в реєстрі за № 22.

Позивачка оспорює укладений договір купівлі-продажу, посилаючись на те, що через похилий вік та поганий зір не могла прочитати договір, не усвідомлювала природу та наслідків укладеного договору, тому помилялась щодо правової природи цього договору, який нею фактично був укладений. Крім того, ні вона, не відповідачі фактично не виконали умови укладеного договору купівлі-продажу, що свідчить про те, що при укладені договору вона мала намір укласти зовсім інший договір, а саме: договір довічного утримання, який би відповідав її інтересам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку в належній формі. Після укладення договору позивачка залишилась проживати в будинку, а відповідачі надавали допомогу позивачці в побуті, а потім між сторонами виникли сварки.

Надаючи оцінку доказам, наданим сторонами, в тому числі і показанням свідків, які допитувались в судовому засідання як з боку позивача, так і з боку відповідачів, судом встановлено, що оспорюваний правочин купівлі-продажу житлового будинку був вчинений особою досить похилого віку та із суттєвими вадами зору, що підтверджується наданими медичними висновками. Тому доводи сторони відповідачів про те, що позивачка підписала оспрюваний правочин, та що текст правочину був прочитаний нотаріусом вголос до його підписання та був схвалений позивачкою, не є свідченням того, що позивачка в повній мірі розуміла наслідки укладеного нею правочину. В силу віку позивачці мало бути додатково роз`яснено те, що уклавши даний договір, позивачка втрачає як право власності, так і право користування даним будинком, та повинна його звільнити, а також в будь-який момент може бути виселена з будинку, як така, що втратила право користування ним. При цьому, як при укладенні, так і при посвідченні правочину його учасники не пересвідчились в тому, що позивачка, яка в силу віку відноситься до категорії незахищених осіб, має інше житло, яке може використовувати для проживання, а при відсутності такого житла стане «безхатченком», що є небезпечним для неї та не відповідає її волевиявленню. Крім того, договір купівлі - продажу укладався позивачкою не з особами, які перебувають з нею в родинних відносинах і в силу закону зобов`язані були б вирішити питання проживання та утримання позивачки, а із зовсім чужими для позивачки людьми, які не зобов`язані за законом піклуватись про неї. Тому навіть при наполяганні позивачки на укладенні саме договору купівлі-продажу, необхідно було б вирішити і дані питання, включивши умови захисту прав позивачки до його змісту.

В свою чергу з пояснень відповідача ОСОБА_2 , судом встановлено, що і позивачка і ОСОБА_2 сприймали укладений договір не як договір купівлі-продажу, а скоріше як договір довічного утримання, оскільки ОСОБА_2 та допитані свідки пояснювали, що відповідачка, її чоловік і син надавали допомогу позивачці, утримували та доглядали будинок, проводили, ремонтні роботи, в тому числі і за рахунок найманих працівників, обробляли город, косили траву, тощо. Проте жоден із свідків не пояснив суду, що хтось із відповідачів постійно проживав у будинку. Натомість, свідок ОСОБА_4 пояснював, що траплялись випадки, коли позивачка серед ночі приходила до нього та просила його, щоб він зателефонував сім`ї ОСОБА_1 з проханням прийти до позивачки та надати ту чи іншу допомогу, що свідчить про те, що набувачі за договором у придбаному ними будинку не проживали.

Після укладення спірного договору позивачка не виселилась з вказаного будинку, а продовжувала проживати в ньому, а відповідачі не вселились у вказаний будинок та не зареєструвались в ньому, не переоформили рахунки на сплату комунальних послуг на своє ім`я. Пояснення відповідачки про те, що її син деякий час проживав у спірному будинку, суд першої інстанції до уваги не прийняв, оскільки з пояснень свідків судом встановлено, що відповідачі приходили до будинку, проводили в ньому роботи, але жоден свідок, навіть ті, які допитувались зі сторони відповідача, не вказували, що хтось із відповідачів протягом якогось періоду проживали у спірному будинку.

В договорі купівлі-продажу хоч і вказано, що сторони провели розрахунок за будинок до укладення договору, а відповідачка ОСОБА_2 говорила про те, що вона передала позивачці грошові кошти, але при цьому сума, за яку був куплений будинок відповідачкою не була названа. ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог, не обурювалась тим, що, вимагаючи визнати договір купівлі-продажу недійсним, позивачка спричинила їй збитки на суму сплачених грошових коштів за купівлю будинку, не ставила вимоги щодо повернення їй сплачених грошових коштів, з чого суд дійшов висновку, що кошти за договором позивачці не передавались.

Таким чином, в силу ст. 229 ЦК України, суд вважав доведеним факт, що при укладенні спірного правочину мала місце саме помилка позивача щодо природи та наслідків укладеного нею правочину, оскільки укладаючи договір позивачка мала намір і в подальшому проживати в спірному будинку, та отримувати допомогу та утримання від відповідачів як відносно себе, так і відносно відчуженого нею майна. Позивач своїм родичам та знайомим пояснювала, що вона знайшла людей, які будуть здійснювати за нею догляд та з цією метою має намір передати їм у власність будинок, що підтверджено показаннями свідків.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, як укладеного в результаті помилки, як і вірно вважав договір дарування на ім`я ОСОБА_1 таким, що не належить до визнання його недійсним в силу неправомірності набуття відповідачкою ОСОБА_2 її права власності на житловий будинок. Натомість, в силу ст. 387,388 ЦК України, вважав за необхідне витребувати від ОСОБА_1 , як зареєстрованого власника житлового будинку, на користь ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, як про це зазначено у постанова Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №362/3878/16-ц, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

Дії сторін правочину мають бути добросовісними. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, у постанові від 09 квітня 2018 року у справі № 903/394/18 та у постанові від 17 листопада 2018 року у справі № 911/205/18.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові у постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 522/9562/16-ц, від 24 лютого 2020 року у справі №487/2184/18-ц та від 27 лютого 2020 року у справі №643/6032/17.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що при укладенні спірного правочину мала місце саме помилка позивача щодо природи та наслідків укладеного нею правочину, оскільки укладаючи договір позивачка мала намір і в подальшому проживати в спірному будинку, та отримувати допомогу та утримання від відповідачів як відносно себе, так і відносно відчуженого нею майна. Своїм родичам та знайомим пояснювала, що вона знайшла людей, які будуть здійснювати за нею догляд та з цією метою має намір передати їм у власність будинок, що за своєю правовою природою та волевиявленням позивача свідчить про намір позивача укласти договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу.

Також суд першої інстанції встановив, що позивач на момент укладання оспорюваного правочину мала дуже похилий вік (84,5 роки), вади зору, що підтверджується наданими медичними документами у справі та поясненнями свідків, допитаними судом першої інстанції, а також те, що спірний житловий будинок є єдиним житлом позивача та наявна відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором відповідачеві ОСОБА_2 та продовження позивачем проживати в будинку після укладення договору купівлі-продажу. В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 не довела будь-якими доказами, що вона передавала грошові кошти позивачеві за спірний будинок, як і не зазначала про збитки, які їй будуть завдані у разі позитивного рішення суду у даній справі.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що укладений між відповідачами договір дарування не може визнаватись недійсним, оскільки є нікчемним в силу закону з моменту його вчинення, в розумінні ст. 236 ЦК України.

Крім того, задовольняючи вимогу позивача щодо витребування спірного майна від ОСОБА_1 , який набув право власності на спірний будинок за безоплатним договором, на користь позивача, як дійсного власника, суд першої інстанції правомірно застосував положення ст. 387, 388 ЦК України, що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту майнових прав позивача.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно з`ясовано характер спірних правовідносин, достеменно вивчені як письмові докази, так і заслухані свідки обох сторін, з чого вірно встановлені дійсні обставини справи, що не спростовано апелянтами.

Так, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Бровко Олександр Олегович - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна