Дата документу 03.12.2024 Справа № 333/2460/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1786/24 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Є.У.№ 333/2460/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу в розмірі 327 241,51 грн. за договором позики від 23 листопада 2016 року, із яких: основна сума боргу в розмірі 249 750,00 грн., 3% річних в розмірі 22 346,71 грн., індекс інфляції від прострочених сум в розмірі 55 144,80 грн.

В рахунок погашення вказаної заборгованості просила звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, кожному по частці, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що визначена у договорі іпотеки від 23 листопада 2016 року № 5962, в сумі 249 750 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 23 листопада 2016 року уклала з ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір позики, за яким надала останньому в позику грошові кошти у розмірі 249 750,00 грн., які позичальник зобов`язався повернути до 23 листопада 2019 періодичними платежами по 41 625,00 грн. терміном до 23 травня і 23 листопада.

Того ж дня між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачам в рівних частках квартира, вартістю 249 750 грн., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

На порушення умов договору ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконував, у визначені строки періодичні платежі на погашення позики не вносив, на неодноразові письмові звернення з вимогами усунути порушення договору не реагував, борг так і не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила про задоволення позову і відшкодування судових витрат.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 327 241,51 грн. за договором позики, укладеним 23 листопада 2016 р. за р. № 5961, що складається із: основної суми боргу в розмірі 249 750,00 грн., 3% річних в розмірі 22 346,71 грн. та індексу інфляції від прострочених сум в розмірі 55 144,80 грн..

У рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: квартиру, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці, на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що визначена у договорі іпотеки від 26 листопада 2016 року № 5962, в сумі 249 750 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 2 884,96 грн. з кожного.

Судове рішення мотивовано тим, що на порушення умов договору позики ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, у визначені договором строки грошові кошти не повернув, а тому з нього на користь позикодавця ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. В рахунок погашення заборгованості за договором позики на підставі ст.39 Закону України «Про іпотеку» суд ухвалив про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що визначена у договорі іпотеки в сумі 249 750 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що в договорі позики відсутня інформація про отримання ОСОБА_2 грошових коштів, договір позики є недійсним, оскільки між сторонами насправді мали місце інші правовідносини зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої ДТП. Він як іпотекодавець не є солідарним боржником, а тому залишок коштів від реалізації квартири має бути повернутий йому. Вважає, що судом неправильно визначена початкова ціна продажу предмету іпотеки. В договорі позики сторони погодили виплату інфляційних витрат у випадку порушення строків виконання грошового зобов`язання, а про сплату 3% річних не домовлялися, а тому суд не мав права їх стягувати. Законом не передбачено солідарне стягнення судових витрат.

Позивачка ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Гончаренко П.П., надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення районного суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що договір позики нотаріально посвідчений, недійсним не визнавався. Оскільки у визначений термін за договором грошові кошти ОСОБА_2 не повернув, скаржниця була вимушена звернутися до суду для стягнення вказаних грошей.

В судове засідання ОСОБА_1 , її представник адвокат Гончаренко П.П., відповідач ОСОБА_2 не з`явилися, повістки про виклик до суду вручені: адвокату Гончаренку П.П. 05.11.2024, що підтверджується відповідною розпискою, ОСОБА_2 14.11.2024, що підтверджується підписом адресата на рекомендованому повідомленні про вручення судової повістки. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли. Суд визнав причини неявки вказаних осіб неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Железняка В.К., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтями 572, 575, 576, 589 ЦК України, 1,3,5,7 Закону України № 898-IV «Про іпотеку» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Встановлено, що 23 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким гр. ОСОБА_2 позичив у гр. ОСОБА_1 гроші в сумі 249 750,00 грн., які зобов?язувався повернути до 23 листопада 2019 року за таким графіком розрахунків: 41625,00 грн. до 23.05.2017, 41 625,00 грн. до 23.11.2017, 41 625,00 грн. до 23.05.2018, 41 625,00 грн. до 23.11.2018, 41 625,00 грн. до 23.05.2019 і 41 625,00 грн. до 23.11.2019. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вартановою О.С. 23.11.2016 та зареєстрований у реєстрі за р. № 5961.

У п.5 договору позики зазначено, що згідно ст.625 ЦК України ОСОБА_2 не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у випадку прострочення його виконання на вимогу ОСОБА_1 буде зобов`язаний сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с.19-20).

23 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель), ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки за р. № 5962, яким забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 23 листопада 2016 року за р. № 5961.

Предметом іпотеки є квартира, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці, на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. 09.10.2014 за p.№ 4793. Погоджена сторонами вартість предмету іпотеки 249 750,00 грн.

Судом установлено, що позивачка всі зобов`язання за договором позики виконала у повному обсязі, видала позику у розмірі, встановленому договором, однак ОСОБА_2 у визначені договором строки позику не повернув.

Факт невиконання позичальником грошових зобов`язань відповідачами у суді не оспорювався, належних і допустимих доказів на підтвердження повернення позики ні позичальник, ні майновий поручитель суду не надали.

Установивши вказані обставини і надавши правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі ст.ст.1046,1049,1050 ЦК України з позичальника на користь позикодавця на вимогу останнього підлягають стягненню вся сума заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги про те, що гроші за договором позики позичальнику не передавалися, що між сторонами існували інші правовідносини, які випливають із зобов`язання з відшкодування шкоди, а тому договір позики є фіктивним правочином, є неспроможними.

Як зазначено у п.1, п.6 договору позики ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші у сумі 249 750 грн. Сторони підтверджують, що договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Лінгвістичний аналіз вказаних положень договору позики свідчить про те, що факт передачі грошей позичальнику відбувся до підписання договору позики, оскільки дієслово «позичив» вжито у минулому часі, тобто подія мала місце до нотаріального посвідчення договору.

Доводи апеляційної скарги про фіктивність договору позики були предметом судової перевірки у іншій справі за участі тих самих осіб, за результатами якої рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05 червня 2023 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики з підстав, передбачених ст.234 ЦК України. Рішення набрало законної сили 19 вересня 2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірність стягнення з позичальника 3% річних , оскільки умовами договору не сторони не передбачали такого виду відповідальності, є безпідставними. Нормами ч.2 ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК Украйни визначено обов`язок боржника повернути всю суму заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки договором позики інший розмір процентів сторонами не визначався, суд обґрунтовано визначив до стягнення 3% річних від простроченої суми.

Вирішуючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов обґрунтованого висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання забезпеченого іпотекою, є підставою для застосування наслідків, передбачених

Згідно п.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 умов договору позики ОСОБА_1 набуває права задовольнити свої вимоги за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному договором іпотеки.

Згідно положень п.16 договору іпотеки сторони в договорі іпотеки узгодили чотири способи звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; або позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та ЗУ «Про іпотеку»; або інших, передбачених законодавством України, підстав.

Відповідно до п. 20 договору іпотеки, у разі порушення умов цього договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишиться без задоволення, Іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно Закону України «Про іпотеку».

На виконання зазначеної вимоги ОСОБА_1 направляла засобами поштового зв`язку вимоги-претензії ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з метою усунення порушень договору позики від 23.11.2016 про погашення суми боргу за договором позики від 23.11.2016) разом із 3% річних від прострочених сум та індексу інфляції від прострочених сум. Однак, на теперішній час сума боргу за договором позики від 23.11.2016 в розмірі 249 750,00 грн., разом із 3% річних від прострочених сум в розмірі 22346,71 грн., та індексу інфляції від прострочених сум в розмірі 55 144,80 грн.

Установивши, що позивачкою як іпотекодавцем дотримано визначений договором іпотеки досудовий порядок вирішення спору, суд першої інстанції обґрунтовано звернув стягнення на належне відповідачам нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 26.11.2016, тоді як в справі наявний договір від 23.11.2016, не є підставою для скасування судового рішення. Допущена судом першої інстанції описка в даті укладення іпотечного договору може бути усунена у спосіб, передбачений ст.269 ЦПК України.

Разом з тим, при визначенні початкової ціни продажу предмету іпотеки суд допустився порушень норм матеріального права.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Визначаючи початкову ціну продажу предмету іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору іпотеки сторони за домовленістю визначили вартість предмету іпотеки у розмірі 249 750 грн., який відповідає розміру позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15 (провадження № 14-11цс18) зазначено, що виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Зважаючи на те, що ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, визначена судом першої інстанції початкова ціна продажу предмету іпотеки у розмірі, зазначеному в договорі іпотеки, не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судового рішення.

Вказаний недолік оскаржуваного рішення відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає усуненню, а судове рішення зміні в частині визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що іпотекодавець не є солідарним боржником і обсяг його відповідальності обмежується вартістю належної останньому частки заставного майна, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про обґрунтованість позову.

Апелянт як іпотекодавець не позбавлений можливості вимагати повернення залишку коштів після реалізації предмету іпотеки, задоволення вимог іпотеко держателя і покриття витрат виконавчого провадження у порядку, передбаченому законом.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції обґрунтовано виснував про те, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, проте помилково зазначив в резолютивній частині, що судовий збір підлягає солідарному стягненню. В зазначеній частині судове рішення також підлягає зміні.

Понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають, оскільки за результатами апеляційного розгляду справи судове рішення ухвалено на користь позивача.

Керуючись ст. ст.. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2024 року у цій справі змінити, визначивши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та виключивши із резолютивної частини судового рішення вказівку про солідарне стягнення з відповідачів судового збору.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови виготовлено 08 грудня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

Г.С. Подліянова