КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, відібрання дитини та повернення її матері та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини з батьком,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Ковбасюк О.О.,-

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом.

Позивач просила: визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 ; відібрати у ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 березня 2011 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поза зареєстрованим шлюбом народилась донька ОСОБА_3 .

03 липня 2020 року ОСОБА_2 забрав доньку на два тижні на канікули та після чого не повернув дитину.

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 самостійно, всупереч волі позивача змінив місце проживання доньки та ігнорує вимоги щодо добровільного повернення дитини до місця проживання.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом.

ОСОБА_2 просив: визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 ; заборонити ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам змінювати місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з місця проживання з батьком ОСОБА_2 на місце проживання з матір?ю ОСОБА_1 та/або будь-якою іншою особою; зобов?язати ОСОБА_1 та/або будь-яких інших осіб, за обставин зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повернути дитину її батьку ОСОБА_2 ; у разі не повернення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьку ОСОБА_2 протягом одного календарного дня відібрати/відбирати негайно у матері ОСОБА_1 та/або будь-яких інших осіб, у яких знаходиться дитина та повернути дитину її батьку ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після припинення спільного проживання сторін дитина проживала з грудня 2019 року до червень 2020 року разом з ОСОБА_1 за місцем її проживання.

ОСОБА_2 зазначає, що донька спілкується з матір`ю лише в телефонному режимі за власним бажанням і він не чинить жодних перешкод у спілкуванні з донькою.

ОСОБА_2 вважає, що визначення місця проживання доньки разом з ним відповідатиме її інтересам, оскільки він має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням доньки.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_2 та його представник проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 частково, а також визначаючи місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, суд першої інстанції виходив із інтересів дитини.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Встановлено, що 05 березня 2011 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поза зареєстрованим шлюбом народилась донька ОСОБА_3 .

Після припинення спільного проживання сторін з осені 2019 року, донька проживала разом із ОСОБА_1 .

03 липня 2020 року ОСОБА_2 забрав спільну доньку на два тижні на канікули та після чого не повернув.

09 серпня2020 року ОСОБА_1 викликано працівників поліції за фактом зникнення дитини та самовільного відібрання її ОСОБА_2

18 серпня 2020 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 забрав документи дитини зі Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням французької мови № 269 м. Києва та перевів навчатись доньку до дистанційної загальноосвітньої школи ТОВ «Центр освіти «Оптіма».

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 .

Згідно до довідки від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 працює в ТОВ «Рейл Лоджистікс» на посаді заступника начальника відділу казначейства та її дохід за період з 01 серпня 2019 року по 31 липня 2020 року становить 311 266 грн 45 коп.

30 жовтня 2020 року головним спеціалістом відділу з профілактичної роботи служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного акту, ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає у власному двоповерховому будинку, у якому зроблений ремонт, облаштований належним чином, є багато іграшок, книг, є місце для підготовки уроків, зі слів дитина хоче проживати разом з батьком створені всі умови для проживання дитини.

Згідно довідки АТ «Укртрансгаз» від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_2 займає посаду фахівця управління (служби) керування ризиками та його дохід за період з березня 2019 року по вересень 2020 року складає 953 829 грн 64 коп.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 самовільно змінив місце проживання спільної дитини та порушив фізичний, психоемоційний, моральний та духовний стан доньки. Проживання малолітньої дитини з матір`ю відповідає інтересам доньки.

Обґрунтовуючи поданий зустрічний позов, ОСОБА_2 зазначав, що визначення місця проживання доньки разом з ним відповідатиме її інтересам, оскільки він має можливість забезпечити їй належні умови проживання.

Відповідно до ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до висновків Верховного Суду: «Законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві. Сімейні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року в справі № 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22)).

Касаційний суд констатує, що в СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один із батьків змінив місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.

Тому Об`єднана палата вважає, що мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17 (провадження № 61-37919св18).»

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано: «що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суди попередніх інстанцій в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотрималися норм матеріального права, зокрема, врахували, що батько самовільно забрав сина з дитячого садочка, та не надавав можливості зустрічатися та спілкуватися позивачці з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають в повазі один до одного та як найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини, пояснення представників соціальних служб у судовому засіданні, які намагались здійснити заходи для поновлення стосунків між матір`ю та батьком дитини, між батьками та дитиною, а також той факт, що відповідач відмовляється від спільного відвідування та отримання психологічної допомоги з метою поновлення родинних стосунків. Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги та не врахував до кого із батьків дитина має більшу прихильність і не з`ясував думку самої дитини з приводу визначення місця її проживання є безпідставними, оскільки за положеннями зазначеної норми права , місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається без врахуванні її думки. При цьому питання про заслуховування думки дитини було предметом оцінки апеляційного суду, який вірно дійшов до висновку, що з урахуванням встановлених судом обставин справи, ситуації, яка склалась у сім`ї та обстановці у якій перебуває дитина, вона не зможе об`єктивно, незалежно та вільно висловити свою думку.»

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року за № 742/2468/22 зроблено висновок про те, що: «Встановивши, що ОСОБА_4 добровільно не виконує рішення суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судами таких обставин не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, яке набрало законної сили, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, є підставою для захисту прав позивача у порядку, визначеному статтею 162 СК України.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 742/1593/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 650/1631/19, від 30 березня 2021 року у справі № 753/24507/18, від 03 травня 2018 року у справі №350/1258/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 592/9104/17-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 241/638/20, від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Встановивши, що батько добровільно не виконує рішення суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судами таких обставин не встановлено.

Верховний Суд погодився з такими висновками судів, оскільки невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, яке набрало законної сили, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, є підставою для захисту прав позивача у порядку, визначеному статтею 162 СК України.»

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що після припинення спільного проживання сторін з осені 2019 року, донька проживала разом із ОСОБА_1 .

03 липня 2020 року ОСОБА_2 забрав спільну доньку на два тижні на канікули та після чого не повернув.

18 серпня 2020 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 забрав документи дитини зі Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням французької мови № 269 м. Києва та перевів навчатись доньку до дистанційної загальноосвітньої школи ТОВ «Центр освіти «Оптіма».

09 серпня 2020 року ОСОБА_1 викликано працівників поліції за фактом зникнення дитини та самовільного відібрання її ОСОБА_2 .

Так, у травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила в порядку забезпечення первісного позову встановити обов`язок ОСОБА_2 надати їй можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою у присутності психолога чи представника органу опіки та піклування кожного вівторка та четверга з 16:00 год до 18:00 год, кожної суботи з 12:00 год. до 14:00 год., у загальнодоступних місцях відпочинку та дозвілля або у приміщеннях відповідних соціальних служб для дітей, та наявності погодження надання такого приміщення.

Постановою Верхового Суду від 30 листопада 2022 року вжито заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної суботи з 12:00 год до 14:00 год у загальнодоступних місцях відпочинку та дозвілля в присутності психолога або працівника органу опіки та піклування».

У Фастівському ВДВС Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) відкрите виконавче провадження № 70959870 з виконання судового рішення про встановлення спілкування ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Гатненської сільської ради щодо розв`язання спору про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : з липня 2021 року малолітня дитина проживає разом з батьком ОСОБА_2 та повністю ізольована від спілкування із матір`ю.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_2 самочинно та без згоди ОСОБА_1 змінив місце проживання спільної малолітньої дитини, способом її викрадення, відтак, колегія суддів вважає, що в даному випадку мають бути засновані норми ч. 1 ст. 162 СК України, а саме: відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги щодо відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,у батька та повернення його ОСОБА_1 .

Протилежний висновок суду є помилковим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, колегія суддів проаналізувала акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

З огляду на те, що судом прийнято рішення про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір'ю, суд не знаходить підстав для задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що внаслідок дій ОСОБА_2 між дитиною та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у якнайкращому вихованні дитини, враховуючи саме її інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 18 березня 2024 року ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 .

У порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 783 грн 60 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, відібрання дитини та повернення її матері задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відібрати у ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини з батьком відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 783 грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 06 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко