Єдиний унікальний номер 317/3149/24
Провадження № 2/317/926/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

за участі:

секретаря судового засідання Сидоренка І.О.

представника позивача Воронова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному судовому провадженні цивільну справу за позовом Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Запорізького районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності.

23.10.2024 до суду надійшла заява сторін про укладення мирової угоди до якої додано мирову угоду, укладену між Долинською сільською радою Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_1 .

За умовами мирової угоди:

1) сторони дійшли згоди та вирішили:

визнати об`єктами самочинного будівництва: майстерню площею 67,8 кв.м, свинарник площею 193,4 кв.м та склад площею 410,9 кв.м, що розташовані на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області на землях комунальної власності;

визнати за Долинською сільською радою Запорізького району Запорізької області, , право власності на нерухоме майно: майстерню площею 67,8 кв.м, свинарник площею 193,4 кв.м та склад площею 410,9 кв.м, яке збудоване самочинно на земельній ділянці комунальної власності, яка розташована поблизу та межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :10:002:1105;

2) відповідачка ОСОБА_1 в свою чергу відмовляється від будь-яких претензій щодо права власності на нерухоме майно: майстерню площею 67,8 кв.м, свинарник площею 193,4 кв.м та склад площею 410,9 кв.м, яке самочинно збудоване на земельній ділянці комунальної власності;

3) сторони засвідчують, що після виконання умов мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо майна, яке є предметом мирової угоди;

4) сторони засвідчують, що мирова угода вчинена добровільно, без будь-якого впливу та примусу;

5) сторони засвідчують, що умови мирової угоди викладені та підписані сторонами їм зрозумілі;

6) зміст та наслідки укладеної та затвердженої мирової угоди, передбачені ст. 207, п. 5 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256 ЦПК України, сторонам відомі та зрозумілі.

Представник позивача Воронов О.О. у судовому засіданні підтримав дану заяву, просив затвердити мирову угоду. На питання суду зазначив, що позивачу невідомо чи відповідає спірне нерухоме майно Державним будівельним нормам. Позивачу невідомо чи виділялась земельна ділянка під будівництво житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивача у ОСОБА_1 немає ні права власності, ні права користування земельною ділянкою на якій розташовані спірні об`єкти та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Долинська сільська рада має намір зареєструвати право власності на спірні об`єкти як на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідачка ОСОБА_1 до суду не з`явилась.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, оглянувши матеріали справи, вважає, що заява про затвердження мирової угоди не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу.

Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Відповідно до ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

За приписами ч. 3-5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.

Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Визнання права власності в порядку ч. 3 або ч. 5 ст. 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою власником земельної ділянки (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Отже, застосування положень ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного ст. 376 ЦК України, є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені ст. 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

У постанові від 03.07.2024 (справа № 201/8007/21, провадження № 61-3119св24) Верховний Суд дійшов висновку, що визнання права власності в такому випадку можливе лише на майно, яке відповідає Державним будівельним нормам України.

Матеріали справи не містять ні результатів технічної інвентаризації спірних об`єктів, ні доказового підтвердження їх приналежності до нерухомого майна, а не до тимчасових споруд, ні їх відповідності Державним будівельним нормам України.

Під час розгляду мирової угоди представником позивача надані суду суперечливі відомості щодо приналежності (неприналежності) частини земельної ділянки, на якій розташовані спірні об`єкти, до земельної ділянки території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 . Представнику позивача взагалі невідомо чи виділялась у користування земельна ділянка для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , хоча за відомостями наявної у справі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.07.2008, домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 5395 кв.м. При цьому на наданих позивачем уривках технічної інвентаризації спірні об`єкти розташовані у межах домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнання права власності на спірні об`єкти, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, позбавить відповідачку права користування частиною земельної ділянки, якщо таке право у неї є і дане питання підлягає з`ясуванню під час судового розгляду.

У будь-якому випадку місце розташування спірних об`єктів чітко не ідентифіковано.

Подальша реєстрація права власності на спірні об`єкти за Долинською сільською радою Запорізького району Запорізької області та їх використання, за відсутності достатніх даних про їх належність до нерухомого майна та відповідність Державним будівельним нормам України, може, по-перше, порушувати закон, оскільки тимчасові споруди не можуть бути самостійними об`єктами права власності, а по-друге, загрожувати безпеці громадян.

За вказаних обставин умови мирової угоди суперечать закону, можуть порушити права та охоронювані законом інтереси інших осіб.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що мирова угода не може бути затверджена.

Керуючись ст. 49, 207-208 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У затвердженні мирової угоди від 18.10.2024, укладеної між Долинською сільською радою Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Повна ухвала суду складена 10.12.2024.

Суддя Д.І. Сакоян