КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/8555/23 Головуючий у 1 інстанції: Марфіна Н.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Грищенка Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року у справі за заявою керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Ухвалою суду від 19.09.2024 року в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі замість відповідача ОСОБА_3 в якості відповідача - ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ч.1 ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Тобто, можливість оскарження ухвали суду в апеляційному порядку не вказує на те, що вона не набрала законної сили з моменту її оголошення.

20.09.2024 року до суду надійшла заява керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову, у якій сторона позивача просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту, встановлення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Вимоги заяви мотивовано тим, що під час розгляду справи ОСОБА_3 , маючи статус відповідача, відчужила квартиру на користь ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 02.10.2023 року, що свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_3 , які вчинені на шкоду інтересам територіальної громади м. Києва.

Відповідачка ОСОБА_1 у листопаді 2023 року ініціювала повторний штучний судовий спір про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але ухвалою суду першої інстанції від 06.11.2023 року, залишеною без змін постановою суду апеляційної інстанції від 31.01.2024 року та постановою Верховного суду від 25.06.2024 року у відкритті провадження у справі №755/17088/23 було відмовлено.

Такими своїми діями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доводять свою недоброчесну поведінку щодо спірної квартири. На теперішній час власником квартири є ОСОБА_2 і ухвалою суду від 19.09.2024 року замінено відповідача ОСОБА_3 на ОСОБА_2 . Враховуючи те, що ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 достовірно знаючи про існуючі судові спори щодо квартири навмисно вчинили дії щодо її відчуження, існує ризик того, що новий власник ОСОБА_2 так само зможе відчужити квартиру, що унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Загроза утруднення або унеможливлення виконання рішення суду наявна тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитись об`єктом прав, що став предметом спору. Предметом позову є визнання квартири відумерлою спадщиною та її витребування на користь територіальної громади столиці і наявні всі підстави для накладення арешту на спірне нерухоме майно, адже існує ризик, що новий власник, після того як дізнається про існування судового спору, може вчинити дії щодо відчуження квартири, як це вже було зроблено попередніми власниками.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.10.2023 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Грищенка О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення, яким заяву керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову повернути відповідно до ч.10 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України.

Скарга обґрунтована тим, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, тобто у випадку відсутності органу держави або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду.

Так, позовна заява керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва не містить посилання на відсутність органу держави, який мав право подати позов у цій справі. Крім того, позовна заява прокурора не містить посилання щодо відсутності у Київської міської ради повноважень щодо звернення до суду. Більш того, матеріали цивільної справи містять відповідні пояснення Київської міської ради.

Вважає, що позивачем у даній цивільній справі є Київська міська рада до виключної компетенції якої належить представництво інтересів територіальної громади міста Києва, а не прокурор.

З урахуванням наведеного, звертаючись з позовом в інтересах держави, прокурор в розумінні ч.1 ст.149 ЦПК України не є суб`єктом звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

Вказує, що заява про забезпечення позову була подана керівником Дніпровської окружної прокуратури міста Києва без додержання вимог ст.151 ЦПК України, однак судом першої інстанції в порушення вимог ч.10 ст.153 ЦПК України така заява про забезпечення позову не була повернута заявнику.

Разом з тим, звертає увагу апеляційного суду, що на момент укладання договору дарування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16.07.2020 року по справі №757/16466/19 було чинне. Жодних судових процесів на момент укладення договору дарування не існувало. Тобто, поведінка ОСОБА_1 щодо укладення договору дарування була добросовісною.

Таким чином, на момент укладення договору дарування не існувало обставин, які обмежували ОСОБА_1 у розпорядженні квартирою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржувану ухвалу без змін.

Вказує, що заходи забезпечення позову суд застосовує за заявою учасника справи (ч.1 ст.149 ЦПК України). У справі №755/8555/23 Дніпровська окружна прокуратура міста Києва є учасником справи, а тому має право звертатися із заявою про забезпечення позову.

Таким чином, доводи адвоката Грищенка О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про те, що керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва не є суб?єктом звернення до суду із заявою про забезпечення позову, а сама заява не містить відомостей про заявника як про юридичну особу, є неспроможними з огляду на те, що не грунтуються на вказаному вище чинному законодавстві України.

Заява керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову від 20.09.2024 повністю відповідає вимогам, передбаченим статтею 151 ЦПК України, в тому числі містить відомості про предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Зокрема, на сторінці три (перший абзац зверху) заяви про забезпечення позову вказані первинні позовні вимоги окружної прокуратури - тобто містяться матеріально-правові вимоги до первинних співвідповідачів. Ці вимоги становлять предмет позову.

Тому, вважає, що доводи апелянта в цій частині є хибними та не грунтуються на фактичних даних.

Зазначає, що оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції накладено арешт на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку на цей час зареєстровано за співвідповідачем ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 , як співвідповідач, була залучена у цю справу ухвалою суду першої інстанції від 19.09.2024 року за відповідним клопотанням окружної прокуратури.

При цьому, ухвала суду від 19.09.2024 року хоч і оскаржена в апеляційному порядку адвокатом Грищенко О.М. в інтересах співвідповідача ОСОБА_1 , однак це не означає, що вона не набрала законної сили, з огляду на наступне.

За ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не встановлено законом.

Виняток встановлено у частині другій цієї ж статті: ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

При цьому норми ЦПК України не встановлюють критерії для визначення ухвал, які набирають законної сили за правилом, передбаченим для рішення суду (стаття 273 ЦПК України), як про це помилково вказує апелянт.

Випадки, коли ухвали набирають законної сили за правилом, передбаченим для рішення суду, зазначені безпосередньо в процесуальних нормах, що регулюють постановлення цих ухвал (ст.ст.460, 479, 480, 487 ЦПК). Ухвала суду від 19.09.2024 року до такої категорії судового рішення не належить.

3 огляду на вказане вище, вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині також не грунтуються на чинному цивільному процесуальному законодавстві України.

Апелянт також вказує, що долучені до заяви прокурора від 20.09.2024 року про забезпечення позову докази не відповідають вимогам, передбаченим ст.83, 95 ЦПК України.

Вказані доводи є неспроможними, оскільки долучені до заяви прокурора документи доводять ті обставини, на які посилається окружна прокуратура у цій заяві. При зверненні до суду з позовною заявою в первинній редакції факти, які підтверджуються долученими доказами, ще не існували.

Також, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного майна є загальнодоступною в силу вимог статті 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; функціонал Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає доступ до електронної реєстраційної справи, в якій зберігаються, серед іншого, документи, на підставі яких проведена державна реєстрація прав (або їх зміна, припинення тощо) на об?єкт нерухомого майна.

Тому до заяви прокурора від 20.09.2024 року про забезпечення позову долучена не копія договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.10.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а роздруківка цього договору, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Органи прокуратури в силу вимог чинного законодавства України не наділені повноваженнями посвідчувати документи, видавниками яких вони не є.

Крім того, сторонами цього договору купівлі-продажу є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які також є учасниками справи, а тому вони мають свій примірник оригіналу вказаного документу; від них не надходило жодних клопотань чи заяв про те, що вони не укладали вказаний договір або не визнають його, що, відповідно до ст.82 ЦІК України, є підставою для звільнення від доказування.

Вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваною ухвалою жодним чином не порушені процесуальні чи інші права ОСОБА_1 , в чиїх інтересах із апеляційною скаргою звернувся її адвокат Грищенко О.М., оскільки арешт накладено на спірну квартиру, право власності на яку на цей час зареєстровано за ОСОБА_2 , а тому майнові права ОСОБА_1 не порушено.

Також, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не висловили своєї позиції щодо оскаржуваної ухвали чи позовних вимог прокурора.

З врахуванням того, що саме ОСОБА_1 через свого адвоката оскаржила як ухвалу суду від 19.09.2024 року про заміну первісного співвідповідача належним, так і ухвалу суду від 23.09.2024 року про забезпечення позову, є обґрунтовані підставі вважати, що ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 є пов?язаними з особою співвідповідача ОСОБА_2 , і саме ОСОБА_1 є зацікавленою в збереженні спірного майна за пов?язаними з нею особами.

Крім того, зазначає, що під час розгляду цієї справи в суді прокурору 28.05.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що спірна квартина на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2023 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У зв?язку з цим окружна прокуратура звернулась до суду з письмовим клопотанням відкласти судовий розгляд, призначений на 05.07.2024 року, для вирішення питання щодо зміни предмету позову у цій справі та здійснення дій щодо сплати судового збору, що потребує часу та узгодження з прокуратурою вищого рівня.

Зазначає, що за результатами аналізу законодавства та судової практики окружна прокуратура підготувала клопотання про заміну первісного співвідповідача ОСОБА_3 належним - ОСОБА_2 , а також заяву про забезпечення позову, судовий збір за подачу якої Київська міська прокуратура (як прокуратура вищого рівня та розпорядник бюджетних коштів) завчасно сплатила 01.08.2024 року.

При цьому забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи (ч.2 ст.149 ЦПК України).

Клопотання про заміну співвідповідача окружна прокуратура подала до суду 09.08.2024 року, однак суд розглянув та частково задовольнив це клопотання тільки 19.09.2024 року, оскільки перед цим адвокат подав інше клопотання та просив відкласти розгляд клопотання прокурора на іншу дату для підготовки своєї правової позиції.

Враховуючи те, що суд ухвалою від 19.09.2024 року залучив ОСОБА_2 як співвідповідача у справі та особу, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, окружна прокуратура наступного дня звернулась із заявою про забезпечення позову.

У зв?язку з цим, твердження адвоката Грищенка О.М. про погодження з судом результату розгляду клопотань та заяв окружної прокуратури не відповідає дійсності та є необґрунтованим припущенням скаржника, що не сприяє утвердженню авторитету правосуддя.

З огляду на зазначене вище заява прокурора про забезпечення позову та ухвала суду від 23.09.2024 року про її часткове задоволення відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду від 23.09.2024 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що витребування квартири, накладення арешту на таке спірне майно забезпечить неможливість його відчуження/обтяження, що сприятиме можливості розгляду справи у розумні строки, та у разі задоволення або часткового задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом своїх прав, то в такому випадку захист порушених прав не буде ефективним (у разі якщо судом буде встановлено порушення прав позивача та необхідність їх захисту).

Разом з цим, суд не знайшов належних підстав для забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження квартири, оскільки саме по собі накладення арешту на майно в повній мірі забезпечує неможливість його відчуження у будь-який спосіб.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Встановлено, що 20 вересня 2024 року до суду надійшла заява керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову, у якій сторона позивача просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту, встановлення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно з ч.ч.1, 6, 7, 11 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Відповідно до ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі

№ 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача заявлені, зокрема, вимоги про витребування квартири АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Належність відповідачу ОСОБА_2 спірної квартири підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.08.2024 року та копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.10.2023 року.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник спір щодо визнання спадщини відумерлою та витребування нерухомого майна на користь територіальної громади м. Києва.

При невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи, і відповідне свідчить, що між сторонами дійсно існує спір.

Припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову є обґрунтованим, адже відповідач ОСОБА_2 маючи право власності на спірне майно має об`єктивну можливість розпорядитися зареєстрованим на її ім`я спірним майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про витребування спірної квартири та її передачу територіальній громаді м. Києва.

Вирішуючи заяву сторони позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно вважав, що наявність позовної вимоги про витребування спірної квартири, накладення арешту на це майно, як вид забезпечення позову, у даному випадку є обґрунтованим та таким, що дозволить виконати рішення суду у разі задоволення або часткового задоволення позовних вимог, оскільки відчуження спірного майна чи його подальше обтяження, або інші види розпорядження майном, які можуть бути застосовані стороною відповідача ОСОБА_2 , з урахуванням наявності спору щодо майна, тобто наявності правової невизначеності щодо прав на майно, дійсно призведе до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду, в залежності від способу здійснення розпорядження цими правами, враховуючи також, що на даний час відповідачка ОСОБА_2 не обмежена у можливості розпорядження майном.

Крім того, враховуючи, що позовними вимогами є, зокрема, витребування квартири, накладення арешту на таке спірне майно забезпечить неможливість його відчуження/обтяження, що сприятиме можливості розгляду справи у розумні строки, та у разі задоволення або часткового задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом своїх прав, отже в такому випадку захист порушених прав не буде ефективним (у разі якщо судом буде встановлено порушення прав позивача та необхідність їх захисту).

Проте, суд вірно вважав, що відсутні належні підстави для забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження квартири, оскільки саме по собі накладення арешту на майно в повній мірі забезпечує неможливість його відчуження у будь-який спосіб.

Також суд вірно не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення у відповідності до положень ст.154 ЦПК України, оскільки відсутні реальні збитки відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги адвоката Грищенка О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Грищенка Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: