15.01.2024 Єдиний унікальний номер 201/9478/23
Справа № 201/9478/23
Провадження № 2/205/403/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Бондар В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із Жовтневого районного суду Дніпропетровської області за підсудністю надійшли матеріали вищевказаної позовної заяви.

Позов мотивований тим, що 13.11.2015 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2021 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач несе всі необхідні витрати на утримання, виховання та розвиток дитини та разом із малолітнім сином проживає у трьох кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Син проживає у окремій кімнаті, яка облаштована всім необхідним аби дитина мала здоровий сон, навчалася, розвивалася та відчувала себе комфортно. Позивач піклується про стан дитини, його здоров`я та розвиток, купує іграшки, їжу, одяг, не чинить перешкод у спілкуванні дитини з відповідачем, не вживає алкогольні напої та наркотичні засоби, веде здоровий спосіб життя.

Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2023 року прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2023 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, натомість його представник - адвокат Ліфлянчик С.І. надав до суду заяву у якій просив провести судове засідання без застосування засобів технічної фіксації, за відсутності сторін, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, судові витрати просив покласти на позивача.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву у якій позовні вимоги визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, справу просила розглядати за її відсутності.

Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Представник третьої особи Голик О.І. надала до суду заяву в якій просила долучити до матеріалів справи висновок ООП адміністрації Соборного району Дніпропетровської області № 5/6-206 від 20.11.2023 року, справу просила розглядати відсутності представника третьої особи, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13.11.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2021 року було розірвано, відповідачу було відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » (а.с. 12-15).

Батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 16).

Позивач орендує 3 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).

Згідно із сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду у позивача ОСОБА_1 наркологічні протипоказання до виконання усиновлення, опіки та піклування над неповнолітніми дітьми не виявлені (а.с. 19).

Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, психіатричні протипоказання для усиновлення, опіки та піклування над неповнолітніми дітьми у позивача ОСОБА_1 відсутні (а.с. 20).

Позивач ОСОБА_1 станом на 30.03.2023 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с. 21).

Як вбачається із висновку Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпропетровської області № 5/6-206 від 20.11.2023 року, на даний час малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 у орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Батько дитини є директором ТОВ «Грін Гровер». Вихованням дитини займається батько, регулярно відвідує школу, цікавиться успіхами дитини у навчанні, сумлінно ставиться до виховання дитини, регулярно відвідує батьківські збори, систематично приводить дитину до сімейного лікаря. Мати дитини у нотаріально посвідченій заяві не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини разом із батьком (а.с. 49-51).

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ч. 1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації.

Мати дитини не надала доказів, що визначення місця проживання сина разом з батьком буде суперечити його інтересам. В той же час, мати не заперечувала проти визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком, про що надала нотаріально посвідчену заяву від 17.10.2023 року.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Своїм висновком № 5/6-206 від 20.11.2023 року Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпропетровської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 .

Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає вимогам законодавства та інтересам дитини, а тому приймається судом до уваги.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, враховуючи малолітній вік дитини, її індивідуальні потреби у цьому віці для здорового розвитку, вік та стан здоров`я позивача, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, з урахуванням принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, забезпечення якнайкращих інтересів дитини, підтримку зв`язків з батьком, та приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому, суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що представник позивача у своїй заяві просив судові витрати залишити за позивачем, а тому судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. не підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 51, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 160, 161 СК України, ст. ст. 4, 12-13, 81, 89, 141, 206, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_1 :, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпропетровської області (місцезнаходження: м. Дніпро, площа Шевченка, 7), про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 073,60 грн. покласти на позивача ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Федотова В.М.