Справа 688/4503/24
№ 2/688/1191/24
Рішення

Іменем України

04 грудня 2024 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Козачук С.В.,

секретаря судового засідання - Гошовської О.О.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Занов`яка І.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області про позбавлення батьківських прав,

встановив:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог, позиція позивача

27.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 09.01.2021 року перебув із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05.12.2023 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає разом із ним, перебуває на його утриманні.

Відповідач ОСОБА_3 після розірванн шлюбу сина не провідує, участі в його житті та вихованні не приймає, не цікавиться здоров`ям та фізичним розвитком дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 . З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив його задовольнити. Вказав, що не дозволив відповідачу після розірвання шлюбу вивезти сина проживати у інший населенний пункт, саме за його наполяганням було визначено місце проживання дитини з ним згідно нотаріально посвідченого договору, оскільки вважає, що ОСОБА_3 неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки та не здійснювала належний догляд за малолітнім сином. Він є військовослужбовцем, проживає в цивільному шлюбі з іншою жінкою, яка доглядає сина, а тому вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області Занов`як І.С. в судовому засіданні позов та висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради підтримав, вважає за доцільне позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , що відповідатиме інтересам останнього.

Позиція відповідача

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву, у якій позов визнала, просила розгляд справи проводити у її відсутність.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04.10.2024 року відкрито провадження по даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні о 10 год. 30 хв. 05.11.2024 року.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05.11.2024 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про виклик свідків; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті об 11 год 30 хв 04.12.2024 року.

Виклад встановлених судом обставин, зміст спірних правовідносин та докази на їх підтвердження

Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 09.01.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шепетівського місьрайонного суду Хмельницької області від 05.12.2023 року, яке набрала законної сили 05.01.2024 року.

Від шлюбу у сторін є малолітня дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними копії свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 04.02.2021 року Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

З довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи №50313 від 28.04.2016 року та довідки №422 від 20.08.2024 року слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 . Разом з ним за даною адресою також проживає його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за яким він доглядає.

Згідно повідомлення виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області №03-16/3607 від 30.09.2024 року та витягу з реєстру територіальної громади №2024/011869235 від 01.10.2024 року, ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору щодо здійснення батьківських прав, виховання та визначення місця проживання дітей від 14.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Петровською Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1714, батьки домовилися про місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про порядок здійснення батьківських прав батьком ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_3 , яка проживатиме окремо від дитини. Місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання батька ОСОБА_1 . У разі зміни місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджати матір письмово із вказуванням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання.

З довідки №113 від 20.08.2024 року, виданої закладом дошкільної освіти №10 «Михайлик» Шепетівської міської ради Хмельницької області, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує Шепетівський ЗДО №10 «Михайлик», за час перебування дитини в закладі, зі слів вихователів, мама ОСОБА_3 не цікавиться та не приймає участі у вихованні та навчанні сина. Дитину виховує тато та тітка.

Згідно повідомлення №20/1580 від 04.09.2024 року Комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство Шепетівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шепетівської міської ради Хмельницької області малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає по АДРЕСА_1 , задекларована у лікаря-педіатра АЗПСМ 6 Шепетівського ЦПМСД ОСОБА_5 . Згідно записів медичної документації ф112/о дитина у супроводі матері проходила медичні огляди та вакцинацію. 04.07.2023 року дитина у супроводі батька була оглянута лікарем-педіатром, дані призначення та рекомендації. 23.10.2023 року дитина у супроводі батька зверталась з приводу захворювання, була оглянута лікарем педіатром та дані призначення. 07.02.2024 року в телефонному режимі лікар-педіатр запрошувала дитину у супроводі батька на проходження профілактичного медичного огляду. 02.08.2024 року в телефонному режимі батько консультувався з лікарем-педіатром ОСОБА_5 . Усі рекомендації та призначення лікаря батько дитини виконував. Профілактичні щеплення згідно віку.

Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради №03-28/3421 від 17.09.2024 року слідує, що розглянувши заяву ОСОБА_1 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між батьками розірвано в січні 2024 року. ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_2 . За місцем реєстрації не проживає і місце її перебування невідоме. За договором, укладеним 14.09.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено з батьком. На теперішній час малолітній ОСОБА_6 і надалі проживає з батьком. Мати ОСОБА_3 у часті у його вихованні не бере, здоров`ям не цікавиться, матеріально не утримує. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міьскої ради вважає доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала суду, що вона є сусідкою відповідача, а тому підтвердила, що вихованням сина займається тільки батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 разом з дитиною не проживає, не провідує, участі у її вихованні не бере. Знає та неодноразово бачила, що з сином позивачу допомагає двоюрідна сестра відповідача ОСОБА_8 , водить його до садочка, забирає з нього, проводить з ним час.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пнадала показання про те, що є двоюрідною сестрою відповідача ОСОБА_3 , а тому знає, що остання після розрвання шлюбу не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не займається її вихованням, іноді телефонує. Вона на даний час проживає з позивачем ОСОБА_1 однією сім`єю, виховує неповнолітнього ОСОБА_9 , піклується про нього, займається його розвитком. Відповідач ОСОБА_3 дитину провідує рідко, за рік бачилась з сином 3-4 рази, за місцем реєстрації не проживає, на контакт з членами сім`ї виходить не охоче.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що вона є матір`ю відповідача, рідною бабусею неповнолітнього ОСОБА_4 . Вкаазала, що ОСОБА_3 разом з дитиною не проживає, на даний час знаходиться в Київській області, не займається вихованням сина, не цікавиться його життям та здоров`ям. Регулярно навідує внука, а тому знає, що позивачу допомагає з вихованням сина її племінниця ОСОБА_8 .

Застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

В силу статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 2, 3, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Із положень статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» («Mamchur v. Ukraine», заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, пункт 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Мотиви та висновки суду

Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку у задоволенні позову відмовити з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачем ОСОБА_1 , за категоричним наполяганням останнього, відповідач ОСОБА_3 проживає окремо.

Самі лише доводи позивача про те, що відповідач не піклується про свого сина, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення її батьківських прав. У матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина, тобто, відсутні докази, що відповідач свідомо, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Дійсно, після розірвання шлюбу свої батьківські обов`язки відповідач поклала на батька ОСОБА_1 , який дбає про розвиток дитини, здоров`я, навчання та благополуччя вцілому. Відповідач життям та вихованням сина не цікавиться, матеріально не допомагає. Водночас ОСОБА_3 не виявляє негативної поведінки та не вчиняє протиправних дій щодо сина.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 провадження № 61-16965св23, що з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав, враховуючи вік дитини її думка судом не з`ясовувалась.

У постанові від 26.04.2023 року по справі № 520/17217/13-ц Верховний Суд вказав, що за положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Суд вважає, що у цій справі державні органи взагалі не розглядали інші менш радикальні заходи, передбачені законодавством (соціальний супровід, попередження про недопущення неналежного ставлення до виконання батьківських обов`язків тощо), а розглянувши 17.09.2024 року заяву ОСОБА_1 щодо позбавлення батьківських прав без участі відповідача, ухвалили рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

А тому, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини на можливість збереження сімейних зв`язків з матір`ю, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_3 своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

Позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, в судовому засіданні ствердив, що бажає прожовжувати військову службу. А тому, враховуючи введення воєнного стану, в будь-який час за потреби може задіюватись до виконання бойових завдань.

Відповідач ОСОБА_3 на адресу суду 04.11.2024 року надіслала заяву, у якій зазначила, що позов визнає, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, просила судові засідання проводити у її відсутність.

В той же час, з показань свідків та матеріалів справи судом встановлено, що відповідач виконувала свої батьківські обов`язки, усунулась від їх виконання лише після розірвання шлюбу. За категоричним наполяганням позивача місце проживання сина, згідно нотаріально посвідченого договору, було визначено із ним, проте відповідач і після цього повністю зв`язок із дитиною не втратила, телефонує, навідує сина хоча і не часто.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відмова відповідача від батьківських прав та її згода на позбавлення її батьківських прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

При цьому суд зазначає, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова матері від батьківських прав на дитину є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених Сімейним кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року по справі № 401/1944/22.

Відтак, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Позивач не обґрунтував в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 батьківських прав та не надав беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_3 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, враховуючи категоричну позицію батька не змінювати місце проживання сина.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Врахувавши конкретні обставини справи, «як найкращі інтереси дитини», суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя малолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду слід залишити за останнім.

На підставі ст.ст. 150, 164 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , поклавши на орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 25 квітня 2016 року органом 6831, РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_4 , виданий 28 січня 2021 року органом 6831, РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області, адреса місцезнаходження: вул. Соборності, 4, в м. Шепетівка Хмельницької області.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року

Суддя: Світлана КОЗАЧУК