У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2024 Справа №607/24183/23 Провадження №2-з/607/76/2024

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі заяву представника ОСОБА_1 адвоката Янчишина Володимира Йосифовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної (Бадер) Лілії Володимирівни про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувала цивільна справа № 607/24183/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної (Бадер) Лілії Володимирівни про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіною) Лілією Володимирівною 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за № 1607, про те, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року, яке прийняте приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіною) Лілією Володимирівною про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права приватної спільної часткової власності на частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

09 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Янчишин Володимир Йосифович звернувся в суд із заявою про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі № 607/24183/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної (Бадер) Лілії Володимирівни про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме: частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що належить відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ).

В обґрунтування вказаної заяви представник ОСОБА_1 адвокат Янчишин В. Й. зазначив, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року, у справі № 607/81/20, було забезпечено позов, шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 2/4 частини квартири, ОСОБА_3 частини, ОСОБА_4 частини. Однак, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області віл 08 серпня 2024 року скасовано вказані заходи забезпечення позову. Відтак вважає, що відповідач ОСОБА_2 вчинила активні дії, які свідчать про намір відчуження частки вказаної квартири. Наведений ризик обґрунтовує необхідність забезпечення позову, оскільки, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, а також, поновлення порушених прав та інтересів за захистом яких ОСОБА_1 звернувся до суду. Посилається на те, що захід забезпечення позову, який слід застосувати заборона відчужувати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у частці 1/4, яке належить відповідачці ОСОБА_2 , не завдасть їй збитків та не позбавить її можливості нею користуватися, проте, гарантуватиме виконання рішення суду. Це в свою чергу створить гарантії для належного виконання судового рішення, не допустить виникнення умов, за яких рішення суду буде неможливо виконати чи таке виконання буде ускладнене. Вказаний захід забезпечення позову є співмірним, відповідає змісту заявлених позовних вимог та є підстави, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження вказаного майна, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, що в свою чергу призведе до неможливості захисту законних інтересів позивача.

Також адвокат Янчишин В. Й. вважає, що немає необхідності у зустрічному забезпеченні позову, оскільки ОСОБА_2 під час розгляду судової справи зможе користуватися квартири, але не зможе вчиняти дії щодо відчуження даного майна.

Учасники справи про розгляд заяви про забезпечення позову не повідомлялися, що відповідає змісту ч.1 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

У зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав, передбачених ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, ознайомившись із заявою про забезпечення позову, суд дійшов до висновку, що заяву представника ОСОБА_1 адвоката Янчишина В.Й. про забезпечення позову, не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з положеннями пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено, зокрема, шляхом: забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до роз`яснень, що містять пункти 2, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили; при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні інтереси та пропорційність між використаними засобами з метою, яку суд прагне досягнути (див., наприклад, «Dzinic v. Croatia» («Джиніч проти Хорватії») №38359/13, п.п.61-62 та «Karahasanoglu v. Turkey» («Карагасаноглу проти Туреччини») (заяви №21392/08 та 2 інші заяви, п.п.144-153)).

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивачів у цивільному процесі та механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав:

1) виконання майбутнього рішення суду;

2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, зокрема, спроможність такого заходу забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, перевірити імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а також мотивувати неможливість порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 640/868/19, від 20 травня 2021 року у справі № 640/29749/20, від 11 січня 2022 року у справі № 640/18852/21,від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20, від 16 серпня 2022 року у справі № 640/35685/21 та від 26 жовтня 2022 року у справі №640/30483/21.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частини 3 статті 12 ЦПК України).

Як встановлено судом у справі № 607/81/20, що з 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали і були зареєстровані в комунальній квартирі АДРЕСА_3 . Наймачем квартири значився ОСОБА_1 . Разом із ними в квартирі проживали діти: ОСОБА_3 , 1987 р. н., та ОСОБА_4 , 1993 р. н.

В подальшому дана квартира була приватизована і її власниками в рівних частках (по 1/4) стали: ОСОБА_1 та члени його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Після розірвання у 2018 році шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та поділу майна подружжя, на підставі затвердженої судом 03 жовтня 2018 року мирової угоди, на виконання судового рішення частка ОСОБА_1 була відчужена в грудні 2019 року з електронних торгів і її власником стала відповідачка ОСОБА_2 , як переможець торгів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року, справа №6 07/81/20, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), державне підприємство «Сетам», Товариство з обмеженою відповідальністю «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав задоволено.

Визнано недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 від 21 травня 2018, виданого міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (однієї четвертої) частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , результати яких оформлено протоколом № 454113 проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота: 392289.

Припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), державне підприємство «Сетам», Товариство з обмеженою відповідальністю «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 2 444 (дві тисячі чотириста сорок чотири) грн. 80 коп. сплаченого ним судового збору, у рівних частках, тобто по 349 (триста сорок дев`ять) грн. 26 копійок, із кожного.

Вказане судове рішення набрало законної сили 15 квітня 2022 року.

Таким чином, вказана квартира повернулась у комунальну власність Тернопільської міської ради та може бути приватизована її мешканцями згідно процедури, встановленої законом.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 296/4642/19 вказано, що «у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18)».

За встановлених обставин, суд враховує, що відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання і держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Крім того, згідно зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України або за принципом взаємності за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Також, суд бере до уваги, на що Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Таким чином, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі №638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі №808/2291/16, від 21 листопада 2019 року у справі №344/8720/16-а, від 29 листопада 2019 року у справі №805/5043/15-а, від 20 лютого 2020 року у справі №15/6834/15 та від 18 лютого 2022 року у справі №520/3601/19.

Згідно позицій ЄСПЛ, сформованих, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» (заява №18357/91, пункт 40), «Деркач та Палек проти України» (заяви №34297/02 та №39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок («Immobiliare Saffi v. Italy», заява №22774/93, пункт 74).

Відповідно до пункту 34 рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (заява №589498/00), пункту 52 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Крім того, у пункті 33 рішення ЄСПЛ «Сокур проти України» (заява №29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Зазначений вище підхід був застосований Верховним Судом у постановах від 14 серпня 2018 року у справі №826/4174/16, від 18 жовтня 2018 року у справі №802/2135/17-а, від 08 листопада 2018 року у справі № 642/917/17, від 22 січня 2019 року у справі №813/142/16, від 07 лютого 2019 року у справі №2-а-1259/11, від 14 лютого 2019 року у справі №2-а-2727/11/2209, від 14 лютого 2019 року у справі №813/673/17, від 25 квітня 2019 року у справі №815/2345/13-а, від 27 грудня 2019 року у справі №757/42871/15-а, від 11 листопада 2020 року у справі №191/1169/16-а (2-а/191/7/17), від 18 травня 2022 року у справі №140/279/21, від 01 червня 2022 року у справі №640/25836/20, від 27 липня 2022 року у справі №540/606/20.

Отож, суд доходить до висновку, що належність ОСОБА_2 на праві власності частки квартири АДРЕСА_3 , номер відомостей про речове право - 34916235 - припинено судовим рішенням, справа № 607/81/20, а відтак доводи адвоката Янчишина В. Й. про належність цієї частки відповідачці є помилковими.

Невнесення до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про припинення (виключення) запису № 34916235 щодо належності ОСОБА_2 частки квартири АДРЕСА_3 , не свідчить про існування у відповідачки такого права, адже державна реєстрація права не ототожнюється із набуттям майна у власність

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як було зазначено вище, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року, справа 607/24183/23, визнано недійсним та скасовано свідоцтво, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіною) Л.В. 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за №1607, про те, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року, яке прийняте приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіною) Л.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права приватної спільної часткової власності на частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Після набрання цим судовим рішенням законної сили, будуть підстави для внесення відомостей про припинення (виключення) запису № 34916235 щодо належності ОСОБА_2 частки квартири АДРЕСА_3 , однак не для відновлення записів про право власності на майно, набуте за процедурою приватизації, яка була скасована рішенням суду у справі № 607/81/20.

Таким чином, суд не вправі накладати заборону відчуження нерухомого майна, а саме: частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, оскільки це майно не належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, проаналізувавши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Янчишина В. Й. про забезпечення позову, вивчивши матеріали вказаної заяви, суд доходить до висновку, що у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі №607/24183/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме: частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, слід відмовити у зв`язку з безпідставністю вимог заяви.

Відповідно до частин 7, 11 статті 152 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 149-153, 247, 260-261, 352354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Янчишина Володимира Йосифовича про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі №607/24183/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної (Бадер) Лілії Володимирівни про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності, шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме: частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що належить відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 серпня 2024 року.

Головуючий суддя О.Я. Герчаківська