ОКРЕМА ДУМКА (частково збіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткачука О. С.,
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року
у справі № 573/1020/22 (провадження № 14-40цс23)
за позовом ОСОБА_1 до Білопільського міського голови Зарка Юрія Васильовича, Білопільської міської ради, Комунального підприємства Білопільської міської ради «Куянівське торгово-комунальне підприємство» про визнання незаконним і скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою Білопільського міського голови ОСОБА_2 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року.
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позовних вимог
Позивач ОСОБА_1 у вересні 2022 року звернувся до суду з позовом до Білопільського міського голови Зарка Ю. В., Білопільської міської ради, Комунального підприємства Білопільської міської ради «Куянівське торгово-комунальне підприємство» (далі - КП «КТКП»), у якому просив:
- визнати незаконним і скасувати розпорядження Білопільського міського голови Зарка Ю. В. від 09 серпня 2022 року № 39-К «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального підприємства Білопільської міської ради «Куянівське торгово-комунальне підприємство»;
- поновити його на посаді директора цього комунального підприємства;
- стягнути з КП «КТКП» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2022 року до поновлення на роботі.
Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що у грудні 2020 року він та Куянівська сільська рада, від імені якої діяв голова комісії з реорганізації - Білопільського міського голови Зарко Ю. В., уклали контракт, за умовами якого його призначили на посаду директора КП «КТКП».
Розпорядженням від 09 серпня 2022 року № 39-К Білопільський міський голова ОСОБА_2 звільнив позивача з посади директора за пунктом 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
ОСОБА_1 вважав звільнення незаконним з огляду на те, що для звільнення з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, потрібна сукупність таких обставин: працівник є посадовою особою товариства; наявність рішення вищого органу управління товариства про припинення повноважень, що і є підставою для розірвання з ним трудового договору і припинення трудових відносин.
Зазначив, що КП «КТКП» є унітарним комунальним підприємством, а не господарським товариством, не має виконавчого органу, а його діяльність не регламентується нормами корпоративного права. Посада директора комунального підприємства не належить до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосуватися додаткова підстава звільнення, визначена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 05 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року, Білопільський районний суд Сумської області позов ОСОБА_1 задовольнив.

Суд визнав незаконним і скасував розпорядження Білопільського міського голови Зарка Ю. В. від 09 серпня 2022 року № 39-К «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального підприємства Білопільської міської ради «Куянівське торгово-комунальне підприємство».

Поновив ОСОБА_1 на посаді директора КП «КТКП» з 10 серпня 2022 року.

Стягнув з КП «КТКП» на користь ОСОБА_1 28 692,63 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 серпня до 05 жовтня 2022 року включно без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення 15 231,89 грн середнього заробітку за один місяць суд допустив до негайного виконання.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив позов з огляду те, що КП «КТКП» не є господарським товариством та у своїй діяльності не керується законодавством про господарські товариства, отже, трудовий договір із позивачем не може бути припиненим

з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

Білопільський міський голова Зарко Ю. В. у січні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою від 15 березня 2023 року Верховний Суд, який діяв у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справу передав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 Цивільного процесуального права України

(далі - ЦПК України), для відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 815/3200/16, від 06 серпня 2020 року у справі № 186/294/16-а, про те, що така додаткова підстава розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, як припинення повноважень посадових осіб, поширюється також на посадових осіб юридичних осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування.

Постановою від 10 липня 2024 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу Білопільського міського голови ОСОБА_2 залишила без задоволення,

а рішення Білопільського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року - без змін.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що така додаткова підстава розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, як припинення повноважень члена виконавчого органу товариства, поширюється винятково на членів виконавчого органу юридичних осіб - господарських товариств.

Критеріями застосування частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і пункту 5 частини третьої статті 41 КЗпП України є порядок створення юридичної особи (юридична особа приватного права) та форма організації (товариство).

Повноваження посадових осіб юридичних осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування (та інших, створених відповідно до частин других статей 167, 168, 169 ЦК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України припиненню не підлягають.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування

у подібних правовідносинах приписів пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року

у справі № 815/3200/16, від 06 серпня 2020 року у справі № 186/294/16-а, та зазначила, що повноваження посадових осіб організацій - юридичних осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, не підлягають припиненню на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за змістом частини другої статті 169 ЦК України територіальні громади створюють юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та

в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

У цій справі між сторонами виник індивідуальний трудовий спір, а норми права щодо діяльності господарських товариств на спірні правовідносини не поширюються (зокрема частина третя статті 99 ЦК України і пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України).

Звільнення позивача на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України є помилковим, оскільки ця норма права стосується лише члена виконавчого органу господарських товариств («правління», «дирекція» тощо), яким КП «КТКП» не є. ОСОБА_1 не є спеціальним суб`єктом, стосовно якого може бути застосована пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ

З наведеною сформульованою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та належністю юрисдикції вирішення подібних справ до повноважень цивільних судів загалом погоджуємося.

Водночас не погоджуємося з мотивами Великої Палати Верховного Суду

в частині віднесення КП «КТКП» до юридичних осіб публічного права та в частині вирішення позову до міського голови як посадової особи міської ради.

1. Щодо поділу юридичних осіб на юридичних осіб приватного та публічного права

У цивільному праві юридичні особи диференціюються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

1.1. Застосовуючи логічний та системний способи тлумачення норм права до з`ясування дійсного змісту та підстав класифікації юридичних осіб на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права, передовсім потрібно вирішувати цю проблему з огляду на таке.

Поділ юридичних осіб на юридичних осіб приватного та публічного права пов`язаний з дуалізмом права (що передбачає умовний поділ права на публічне та приватне) і призначенням юридичної особи як інструменту участі в цивільному обороті, та має визначати, публічну чи приватну функцію виконує та чи інша юридична особа передовсім. У протиставленні цих двох видів організацій основною засадою є те, чи є така організація водночас і суб`єктом публічно-правових відносин.

Ознакою належності до кола суб`єктів публічних відносин є наділення їх якимись владними, управлінськими, сервісними функціями, зокрема й делегованими, що зумовлює можливість вступу такої організації у відносини субординації.

Тобто юридична особа публічного права - це передовсім суб`єкт публічного права, який наділений певними владними, управлінськими функціями, та

з метою забезпечення його функціонування як окремої організації

у приватному праві має також правовий статус організації - юридичної особи, яка задля цього введена у цивільний обіг.

Так, наприклад, кожне міністерство є суб`єктом публічно-правових відносин, це є його основним призначенням, метою створення. Водночас міністерство є й юридичною особою, оскільки саме такий статус дає можливість здійснити фінансування міністерства, укладення трудових договорів з працівниками та службовцями міністерства тощо.

1.2. Відповідно до частини другої статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

З аналізу частини другої статті 81 ЦК Україниможна зробити також висновок, що поділ юридичних осіб на юридичних осіб публічного права та юридичних осіб приватного права в українському цивільному законодавстві здійснено за таким критерієм як порядок їх створення. Головною відмінністю між цими юридичними особами приватного та публічного права є неспівпадіння правової природи юридичних актів, на підставі яких вони створюються.

Такий критерій як порядок створення юридичних осіб є похідним від правового призначення такого суб`єкта у праві. Тобто, крім відмінного порядку створення юридичних осіб приватного та публічного права, потрібно насамперед враховувати інші ознаки, якими характеризуються юридичні особи приватного та публічного права.

Як вже зазначалося, основною ознакою, якою характеризуються юридичні особи публічного права, є публічно-правова мета діяльності, що полягає

в реалізації публічних інтересів (завдань, функцій) держави чи територіальної громади, які покладені на них Конституцією України та законодавчими актами.

Враховуючи викладене, до відмінних ознак юридичної особи публічного права, крім правової природи акта на підставі якого створюється така юридична особа, можна віднести публічний характер цілей, для яких вона створюється, наявність у неї владних повноважень, мету діяльності як публічно-правового утворення, яка обумовлюється державними інтересами чи інтересами територіальної громади.

Згідно з частинами другою, третьою статті 169 ЦК України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо)

у випадках та в порядку, встановлених Конституцією Українита законом.

Територіальні громади можуть створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом. Отже територіальна громада як власник певного майна має можливість створювати як юридичні особи публічного права, так і юридичні особи приватного права залежно від того, які функції покладаються на створювану організацію.

Наведені приписи статті 169 ЦК України не забороняють територіальним громадам створювати також і юридичні особи приватного права, які не є учасниками владних управлінських відносин, можуть мати основну мету отримання прибутку для фінансування потреб місцевих бюджетів, тощо.

Отже під час вирішення питання щодо віднесення юридичних осіб, створених, зокрема, органами місцевого самоврядування до юридичних осіб приватного чи публічного права, потрібно враховувати мету діяльності створеної юридичної особи та чи має ця особа владно-управлінські функції делеговані їй державою (органом місцевого самоврядування). Якщо ж мета створення юридичної особи полягає в здійсненні нею комерційної діяльності, а не владно-управлінських функцій, то така особа є юридичною особою приватного права.

До того ж потрібно враховувати приписи статті 81 ЦК України, які закріплюють поділ юридичних осіб на юридичних осіб приватного та публічного права за таким критерієм як порядок їх створення, а саме юридичні особи публічного права створюються розпорядчим актом, зокрема, органу місцевого самоврядування, й для таких осіб не передбачено їх створення на підставі статуту. Тоді як юридичні особи приватного права створюються винятково на підставі установчих документів, зокрема статуту.

Також неодмінно звернути увагу на те, що у частинах другій, третій статті 169 ЦК України не міститься вичерпного переліку організаційно-правових форм юридичних осіб як публічного права, так і юридичних осіб приватного права, які можуть створювати органи місцевого самоврядування. Тобто комунальне підприємство, створене органом місцевого самоврядування, не є винятково юридичною особою публічного права. В такій організаційно-правовій формі може бути також і юридична особа приватного права.

До прикладу, комунальні підприємства «Бюро технічної інвентаризації»

(далі - КП «БТІ») могли бути юридичними особами публічного права, яким органи місцевого самоврядування мали право делегувати повноваження у певній сфері публічно-правових відносин, пов`язаних зокрема зі здійсненням інвентаризації житлового фонду, веденням реєстрації права власності на нерухоме майно. Тож КП «БТІ» є суб`єктами владних повноважень, хоча вони можуть бути й учасниками в цивільних правовідносинах, якщо це потрібно для забезпечення їхнього функціонування та здійснення основної діяльності.

Натомість, у спірних правовідносинах згідно зі статутом КП «КТКП», затвердженим рішенням Білопільської міської ради від 25 березня 2021 року № 265, КП «КТКП» є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до законодавства (пункт 1.1). Засновником підприємства є Білопільська міська рада; підприємство створене на базі комунального майна, що є спільною власністю Білопільської міської ради (пункт 1.2). Підприємство здійснює господарську діяльність, зокрема, але не винятково, в галузі комунальних послуг, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів з метою одержання прибутку (пункт 1.4). Основною метою створення підприємства є надання мешканцям громади комунальних послуг (пункт 3.1). Підприємство є юридичною особою приватного права, створеною відповідно до ЦК України (пункт 4.1).

Тож КП «КТКП» створене на підставі статуту, що не є характерним для юридичних осіб публічного права; засновник наділив це підприємство майном винятково з метою здійснення комерційної діяльності та не делегував жодні публічні повноваження для здійснення владно-управлінських функцій; засновник у статуті безпосередньо визначив, що КП «КТКП» є юридичною особою приватного права.

З огляду на викладене, переконані, що Велика Палата Верховного Суду без достатніх підстав вважала, що КП «КТКП» є саме юридичною особою публічного права.

2. Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до Білопільського міського голови Зарка Ю. В.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають

з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

(частина перша статті 19 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи

у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (абзац 1 частини першої статті 92 ЦК України).

Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах

з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.

Дієздатністю юридичної особи, як і особи фізичної, є її здатність набувати для себе цивільні права та здійснювати їх, а також набувати та виконувати цивільні обов`язки. Втім якщо для фізичної особи це є природними діями, які вона виконує власне сама, то юридична особа в силу того, що вона є штучним утворенням, невидимим, невідчутним на дотик і таким, що існує лише у вимірі правової дійсності, набуває прав і обов`язків через, зокрема свої органи управління. Ключовим для дієздатності юридичної особи є діяльність її виконавчого органу. Цей орган може бути одноособовим і колегіальним (наприклад, директор або правління). Директор юридичної особи у разі вчинення правочину юридичною особою виступає в такому разі не як фізична особа, а як орган юридичної особи, тобто є її частиною. Тобто виступ в обороті від імені юридичної особи здійснюється, як правило, її виконавчим органом. При цьому виконавчий орган (наприклад, керівник колегіального виконавчого органу) діє не від свого імені, а від імені юридичної особи.

Такі висновки зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 511/1915/20.

Отже, посадова особа організації, за загальним правилом, не може бути учасником цивільного процесу.

Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Формулювання «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року

у справі № 757/43355/16-ц).

У справі, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, ОСОБА_1 пред`явив позов до Білопільського міського голови Зарка Ю. В., Білопільської міської ради, КП «КТКП» про визнання незаконним і скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, задовольнив позов повністю, тобто до всіх відповідачів, зокрема й до Білопільського міського голови Зарка Ю. В.

Білопільський міський голова ОСОБА_2 в судах першої та апеляційної інстанцій, а також у касаційній скарзі наголошував на тому, що він як посадова особа органу місцевого самоврядування може бути відповідачем винятково

у публічно-правовому спорі, натомість у трудовому спорі він є неналежним відповідачем.

На наше переконання, суди не звернули увагу на неможливість посадової особи брати участь у розгляді цивільної справи як відповідача. Посадові особи юридичних осіб публічного права можуть бути сторонами в публічно-правовому спорі, який розглядається за правилами адміністративного судочинства.

З аналізу змісту позовної заяви випливає, що ОСОБА_1 звернувся до суду

з позовом до Білопільського міського голови ОСОБА_2 як до посадової особи міської ради, яка є юридичною особою, позов до нього як до фізичної особи, яка виступає в цивільному обороті як окремий учасник цивільних відносин, позивач не пред`являв.

Відтак вважаємо, що Білопільський міський голова ОСОБА_2 не міг бути відповідачем у цій справі як фізична особа, наділена процесуальною дієздатністю, оскільки у спірних правовідносинах він є посадовою особою Білопільської міської ради, тобто юридичної особи, від імені якої він діяв

у відносинах з позивачем, у зв`язку з вчиненням юридично значимих дій, щодо яких й виник спір за участю позивача. Отже, міський голова діяв як орган юридичної особи, його дії створювали правові наслідки саме для організації,

в межах структури якої він і діяв.

Оскільки Білопільська міська радає юридичною особою - самостійним суб`єктом цивільних відносин, тому саме вона (а не її посадова особа) та КП «КТКП» мали відповідати за цим позовом.

Тож, на наше переконання, спір в частині вимог до Білопільського міського голови ОСОБА_2 не підлягав розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки позивач визначив відповідачем, зокрема, посадову особу юридичної особи, яка не може бути учасником цих цивільних процесуальних відносин.

Враховуючи наведене, вважаємо, що оскаржувані судові рішення в частині позову, пред`явленого до Білопільського міського голови ОСОБА_2 , підлягали скасуванню із закриттям провадження у справі в частині зазначених вимог на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ АВТОРІВ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

Погоджуючись із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо визначення сфери застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, переконані, що КП «КТКП» є юридичною особою приватного права, а не особою публічного права, як те вважала Велика Палата.

До того ж, враховуючинеможливість розгляду справи у порядку цивільного судочинства у разі пред`явлення позову до посадової особи юридичної особи, висловлюємо міркування, що касаційна скарга Білопільського міського голови ОСОБА_2 підлягала частковому задоволенню, оскаржувані судові рішення

в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Білопільського міського голови ОСОБА_2 - скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю.

В частині вирішення по суті позову ОСОБА_1 до Білопільської міської ради та КП «КТКП» рішення Білопільського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2022 року та постанова Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року не підлягали касаційному перегляду, оскільки зазначені належні відповідачі судові рішення в касаційному порядку не оскаржували.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

О. С. Ткачук