Провадження № 2/204/1200/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Савченко С.С.,

за участю представника позивача адвоката Мелешко І.В.,

за участю представника відповідача адвоката Куснер Н.О.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, у якій просила стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , борг у сумі 53 696 грн. 24 коп., який складається із суми основного боргу 35 000 грн., 3% річних 3 078 грн. 08 коп., а також інфляційного навантаження 15 618 грн.; покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви, позивач посилалась на те, що 04 листопада 2020 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач надала у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 35 000 грн. За умовами договору боржник зобов`язався повернути позивачу отримані грошові кошти у строк до 31.12.2020 року. На підтвердження правочину боржником у той же день було складено відповідну розписку, написану та підписану ним власноруч у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, борг відповідач не повернув, усіляко ігнорував позивача, у зв`язку з чим остання звернулась до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою суду від 08 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

02 січня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Куснер Н.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник просила суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що позивач називає відповідача просто знайомим хоча він був чоловіком її доньки, а свою дочку ОСОБА_3 вказує лише як одного зі свідків, які були присутні при укладенні договору позики і поставили свої підписи у розписці. Таким чином, позивач замовчує ту обставину, що на момент надання позики, відповідач був одружений з її дочкою ОСОБА_3 . Представник відповідача наголошує суду, що борг за розпискою був погашений відповідачем за рахунок 119 800,00 грн, які він отримав від Пенсійного фонду 20 січня 2020 року. Так, восени 2020 року ОСОБА_3 наполягала на необхідності проведення ремонту у квартирі, де подружжя проживало. ОСОБА_3 переконала ОСОБА_2 в необхідності позичити гроші у її матері ОСОБА_1 на загальносімейні потреби. Незважаючи на те, що позика у 35 000 грн надавалась для ремонту і облаштування нерухомості, яка належала її дочці, позивач зажадала розписку саме від відповідача. Узяті в тещі гроші відповідач погасив в два прийоми: першу частину боргу 20 000 грн віддав у грудні 2020 року; другу частину боргу відповідач повернув навесні 2020 року. У зв`язку із довірою до матері своєї дружини, відповідач не наполягав на поверненні розписки. Кошти були повернуті позивачу через її доньку ОСОБА_3 . З урахуванням того, що кошти брались на потреби сім`ї, відповідач наголошує, що позивач має право вимагати від відповідача повернення лише 50% позичених подружжям коштів. З вимогою про повернення інших 50% боргу позивачу слід звернутись до ОСОБА_3 , оскільки її шлюб з відповідачем розірвано і вони не мають спільного сімейного бюджету.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Мелешко І.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Куснер Н.О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на підстави, зазначені у відзиві.

У судовому засіданні, яке відбулось 11.03.2024 року, позивач ОСОБА_1 надала пояснення суду та зазначила, що відповідач колишній чоловік її доньки ОСОБА_3 04 листопада 2020 року відповідач взяв у борг 35 000 грн, власноруч написав розписку у присутності свідків, кошти отримав одразу, проте, до цього часу так їх і не повернув. Позивач наголосила суду, що має на руках оригінал розписки.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вислухавши думку учасників, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Встановлено, що ОСОБА_2 позичив грошові кошти в розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень у ОСОБА_1 та зобов`язався повернути борг до 31.12.2020 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 04.11.2020 року, засвідченою, зокрема, підписами свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.6).

Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 власноручно написав розписку та підписав її, що не заперечувалось в судовому засіданні його представником адвокатом Куснер Н.О. під час розгляду справи, та є підставою, яка не потребує доказуванню в силу ч.1 ст.82 ЦПК України.

В постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що боргова розписка ОСОБА_2 від 04.11.2020 року є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми; розписка від 04.11.2020 містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів у розмірі 35 000 грн в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк, а саме до 31.12.2020 року.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Посилання представника відповідача адвоката Куснер Н.О. на той факт, що кошти були повернуті у зазначений термін, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (стаття 545 ЦК України).

Отже, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов`язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Знаходження розписки у позикодавця позивача по справі, свідчить про те, що боргове зобов`язання не припинено. Доказів на підтвердження отримання позивачем грошових коштів від відповідача за борговою розпискою суду надано не було.

Крім того, факт складання боргової розписки відповідачем та факт передачі грошових коштів підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що вона є донькою позивача та перебувала у шлюбі з відповідачем. Свідок зазначала, що 04.11.2020 року була присутня у приміщенні аптеки при складанні ОСОБА_2 боргової розписки, особисто бачила передання ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 35 000 грн. особисто відповідачу. ОСОБА_2 , хоча і був на той момент її чоловіком, проте, кошти брав на власні потреби для проходження МСЕК. ОСОБА_2 кошти не повернув, та не передавав їй для передання їх матері.

Свідок ОСОБА_8 , допитана у судовому засіданні зазначила суду, що вона є донькою позивача, а відповідач її бувший зять. Свідок достеменно знає, що відповідач взяв у її матері у борг 35 000 грн. Крім того, відповідач брав і у неї грошові кошти у борг, проте, вона розписку з нього не брала. Із її сестрою відповідач розійшовся, а гроші так і не повернув її матері. Знає, що гроші брав у борг задля проходження МСЕК.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_9 пояснив суду, що він є сином відповідача - ОСОБА_2 . Знає, що його батько брав у борг 35 000 грн у матері колишньої дружини ОСОБА_1 , ці кошти батько брав задля того щоб зробити ремонт у будинку, де подружжя проживало. Передачі грошових коштів він особисто не бачив. Проте, суд критично відноситься до показів зазначеного свідка, який не бачив передання грошових коштів відповідачу, а тому, не приймає їх до уваги.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Згідно зі ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Розрахунок 3% річних провадиться за загальним правилом, з наступного дня за днем прострочення зобов`язання, тобто з 01.01.2021 року, по день звернення позивача до суду, тобто до 05.12.2023 року.

Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 078 грн. 08 коп.

Проте, суд, провівши власний розрахунок, дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення 3% річних.

Так, 3% річних розраховуються, з урахуванням боргу, який станом на 05.12.2023 року становить 35 000 грн, наступним чином: 35 000 грн. х 1069 днів х 3 : 100 : 365 = 3 075 грн. 21 коп.

Тому, з урахуванням зазначеного розмір 3 % річних складає 3 075 грн. 21 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В частині позивних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, суд приходить до наступного.

Позивач просив стягнути 15 618 грн. інфляційних втрат за період з 01.01.2021 року по 05.12.2023 року.

Інфляційні втрати є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно даних статистики України, з січня 2021 року по листопад 2023 року інфляційні втрати складали: січень 2021 року-101,30; лютий 2021 року-101,00; березень 2021 року-101,70; квітень 2021 року-100,70; травень 2021 року-101,30; червень 2021 року-100,20; липень 2021 року-100,10; серпень 2021 року-99,80; вересень 2021 року-101,20; жовтень 2021 року-100,90; листопад 2021 року-100,80; грудень 2021 року-100,60; січень 2022 року-101,30; лютий 2022 року-101,60; березень 2022 року-104,50; квітень 2022 року-103,10; травень 2022 року-102,70; червень 2022 року-103,10; липень 2022 року-100,70; серпень 2022 року-101,10; вересень 2022 року-101,90; жовтень 2022 року-102,50; листопад 2022 року-100,70; грудень 2022 року-100,70; січень 2023 року-100,80; лютий 2023 року-100,70; березень 2023 року-101,50; квітень 2023 року-100,20; травень 2023 року-100,50; червень 2023 року-100,80; липень 2023 року-99,40; серпень 2023 року-98,60; вересень 2023 року-100,50; жовтень 2023 року-100,80; листопад 2023 року-100,50.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Тобто, необхідно розраховувати інфляційні втрати в період з 01.01.2021 року по 05.12.2023 року включно.

Для розрахунку індексу інфляції судом застосована наступна формула:

сукупний індекс інфляції = ІІ 1(індекс інфляції за 1 місяць/100) х ІІ 2 (індекс інфляції за 2 місяць /100) х ……… ІІ (індекс інфляції за останній місяць / 100).

Сукупний індекс інфляції за період з 01.01.2021 року по 05.12.2023 року включно = IIc (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) = 1.45346430

Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції = 35 000,00 x 1.45346430 - 35 000,00 = 15 871,25 грн.

А отже, за розрахунком суду сума інфляційних втрат складає 15 871,25 грн.

Одночасно з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційне навантаження у розмірі 15 618 грн.

Виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК України, суд не має права вийти за межі позовних вимог, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі, визначеному позивачем 15 618 грн.

Таким чином, усього з відповідача на користь позивача належить стягнути: 35 000 грн. (сума боргу) + 3 075,21 грн. (3% річних) + 15 618 грн. (інфляційні втрати), а разом 53 693,21 грн.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Посилання представника відповідача на те, що борг за розпискою був погашений відповідачем за рахунок 119 800,00 грн, які він отримав від Пенсійного фонду 20 січня 2020 року; про те, що грошові кошти були позичені подружжям на проведення ремонту у квартирі, де подружжя проживало; на повернення боргу двома частинами позивачу через її доньку ОСОБА_3 , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними, допустимими та достовірними доказами, а тому, судом не приймаються до уваги.

Щодо наявності в матеріалах справи копії розписки, посвідченої належним чином, та наявності оригіналу розписки у позивача, суд зазначає наступне.

Пунктом 8 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити: перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до частини п`ятої статті 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Подібні висновки аналізу змісту статті 95 ЦПК України виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 про те, що: 1) письмові докази подаються в оригіналі або копіях; 2) копії поданих документів мають бути засвідчені у порядку, встановленому законодавством; 3) учасник справи, який подає письмові докази в копіях, зазначає про наявність у нього оригіналу такого документа і засвідчує копію такого доказу своїм підписом із зазначенням дати засвідчення копії; 4) якщо в учасника справи немає оригіналу, він подає наявну у нього копію письмового доказу і може заявити клопотання про витребування цього доказу у відповідного учасника справи; 5) за відсутності такого клопотання таке витребування може зробити суд з власної ініціативи.

Зазначена норма не містить вимог щодо будь-якого засвідчення копій документів, оригіналів яких позивач не має, а загальне правило щодо подачі копій, засвідчених належним чином, слід тлумачити у контексті усієї зазначеної статті ЦПК України.

Згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Судом враховано, що звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_1 надала належним чином завірену копію боргової розписки, зазначивши, що оригінал письмового доказу, копію якого додано до позовної заяви, знаходиться у неї, а тому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності оригіналу розписки. Також, суд зазначає, що представник відповідача не заявляла клопотання про витребування у позивача та долучення до матеріалів справи саме оригіналу розписки та відповідної ухвали судом не приймалось, а тому, представник відповідача згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Отже, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 35 000,00 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 3 075 грн 21 коп, інфляційне збільшення у сумі 15 618,00 грн, а разом 53 693 грн 21 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 073,53 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.527,545,625-627,629,638,1046,1047,1049,1050 ЦК України, ст.ст.12,13,76-82,89,95,133,141,259,263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 3 075 (три тисячі сімдесят п`ять) грн. 21 (двадцять одна) коп., інфляційне збільшення за період з 01.01.2021 по 05.12.2023 у сумі 15 618 (п`ятнадцять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 00 коп., а разом 53 693 (п`ятдесят три тисячі шістсот дев`яносто три) грн. 21 (двадцять одна) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 53 (п`ятдесят три) коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 09.12.2024 р.

Суддя Н.В. Токар