Провадження № 2/357/5879/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Нізовій А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, в якому просив: 1) розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 17 липня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 705 від 17 липня 2010 року; 2) після розірвання шлюбу малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити на проживанні, вихованні та утриманні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3) встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 липня 2010 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управлінні юстиції Київської області, актовий запис № 705 від 17 липня 2010 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Подружні відносини між ними припинилися близько двох років тому та з цього часу він з відповідачкою проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Останнім часом він з відповідачкою не здатні підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Позивач зазначає, що його подальше спільне життя з відповідачкою як подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, правам, свободам та його планам на власне особисте життя. Спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить нам з відповідачкою на праві спільної сумісної власності, на момент звернення з цим позовом - відсутній. Такими чином, вважає, що причини, які спонукають його наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і їх подальше спільне життя із відповідачкою як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Крім цього позивач зазначає, що з часу припинення фактичних шлюбних стосунків, їх малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає з ним, він є єдиним піклувальником свого сина, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує, самостійно здійснює його утримання та виховання, а відповідачка ОСОБА_2 самоусунулась від виховання та утримання своєї дитини, її життям не цікавиться, зв`язків не підтримує. 21.10.2024 року сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , уклали договір про проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шараєвською О.А., зареєстрований в реєстрі за №1022, відповідно до умов якого місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначили місце проживання батька, на батька у повному обсязі покладається фінансове забезпечення, утримання та виховання сина. Отже, позивач звертаючись із даним позовом не просить суд визначити місце проживання дитини у зв`язку із спором між подружжям, а лише просить суд при розірванні шлюбу зазначити з ким проживатиме син. Позивач зазначає, що він з відповідачкою тривалий час проживають окремо, мати дитини не здатна виконувати батьківські обов`язки в силу об`єктивних обставин, а тому сина залишила йому на самостійне виховання та утримання, водночас він створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нею, доглядає та піклується про стан її здоров`я. Встановлення факту, що ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 необхідне йому для отримання додаткових гарантій пільг та набуття статусу "одинокий батько", оскільки вказані пільги надаються "одинокій матері", а також вирішення питань з переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, можливості забезпечити їй відпочинок та оздоровлення за кордоном. Враховуючи, що малолітній ОСОБА_4 проживає з своїм батьком, який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про його стан здоров`я, та зважаючи на наявність договору щодо узгодженого між сторонами місця проживання та порядку утримання та виховання спільного сина, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання мною сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року головуючим суддею визначено суддю Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою судді від 12 листопада 2024 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено судове засідання у справі на 28 листопада 2024 року о 09:30 год.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом 28.11.2024 року за вх..№63019 отримано заяву, в якій позивач просив суд розгляд справи проводити у його відсутності за наявними в справі матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов.

Відповідач надала суду заяву, яка була зареєстрована канцелярією суду 28.11.2024 року за вх..№63031, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову.

Відповідно до положення ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що сторони 17 липня 2010 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управлінні юстиції Київської області, актовий запис № 705, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_1 з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 21.10.2024 р. за №2024/012706876 та від 20.10.2024 р. за №2024/012657495.

Відповідно до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_3 від 18 грудня 2001 року, ОСОБА_1 належить 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2

З довідки від 28 жовтня 2024 року за №23, виданої директором Мовної школи «The English school», вбачається, що ОСОБА_1 беру участь у вихованні сина, учня Мовної школи «The English Studio» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує школу, батьківські збори, цікавиться навчанням дитини у школі.

Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 30.10.2024 р., позивач ОСОБА_1 самостійно виховує та утримає свого сина ОСОБА_3 , постійно слідкує за станом здоров`я дитини, його розвитком, піклуюсь про нього, в нього з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного.

Також судом встановлено, що 21.10.2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про участь у вихованні та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шараєвською О.А., зареєстрований в реєстрі за №1022, відповідно до умов якого місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначили місце проживання батька, на батька у повному обсязі покладається фінансове забезпечення, утримання та виховання сина.

Щодо позовних вимог позивача про розірвання шлюбу суд зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви слідує, що підставою для розірвання шлюбу є те, що сторони припинили подружні відносини, мають різні інтереси та погляди на життя та сімейні обов`язки, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків. Позивач зазначив, що збереження сім`ї неможливе і дане суперечить його інтересам, сім`я розпалася остаточно.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

На підставі викладеного, враховуючи позицію позивача щодо розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить інтересам позивача.

Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині розірвання шлюбу між сторонами підлягає до задоволення.

При вирішені питання щодо вимог про залишення малолітньої дитини на проживанні, вихованні та утриманні разом з батьком та встановити факт, що позивач самостійно виховує та утримує малолітнього сина суд виходить з наступного.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61- 14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно з ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє з ід обов`язків щодо дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно з статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статтей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за заховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як було встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про участь у вихованні та утриманні дитини, відповідно до умов якого місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначили місце проживання батька, на батька у повному обсязі покладається фінансове забезпечення, утримання та виховання сина.

Враховуючи вище зазначене та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених ним позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У часник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням визнання позову з боку відповідача, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 178, 187, 206, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17 липня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 705 - розірвати.

Прізвище відповідача після розірвання шлюбу залишити шлюбне « ОСОБА_1 ».

Після розірвання шлюбу малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити на проживанні, вихованні та утриманні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя Б. І. Кошель