КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року

справа № 758/9543/22

провадження № 22-ц/824/3130/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Шереметьєвій Л.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Наталія Володимирівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року, постановлене під головуванням судді Ковбасюк О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Наталія Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу гаражного приміщення № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 , загальною площею 66,8 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , «Керамблоки Плюс» гаражно-будівельний кооператив», що був укладений 26.02.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., зареєстрований в реєстрі за №577.

В обґрунтування свої вимог позивач, із урахуванням їх уточнення, зазначив, що 18.03.2019 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів №1803-п, за яким позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 269690 грн. 09 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору становило 99400 доларів США. Зазначені кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу до 18.03.2020. Станом на 18.03.2020 ОСОБА_2 зобов`язання з повернення грошових коштів не виконано. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2022 з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 867677 грн. 38 коп. На виконання рішення суду приватним виконавцем відкрито виконавчі провадження №70063308 та №70063185. Однак при ознайомленні з відомостями з Державного реєстру речових прав на майно встановлено, що 09.02.2021 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на гараж № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 , загальною площею 66,8 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , «Керамблоки Плюс» гаражно - будівельний кооператив». Тобто, відповідач на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі зареєстрував на своє ім`я нерухоме майно в період, коли в нього існувала перед позивачем прострочена заборгованість за договором позики № 1803-п. При цьому, ОСОБА_2 , який не виконав та не мав намір виконувати свої зобов`язання перед позивачем, усвідомлюючи наслідки такого невиконання та можливість звернення стягнення на вказане майно, здійснив його реалізацію 26.02.2021 колишній дружині ОСОБА_3 за ціною 100 200 грн., яка значно нижча від ринкової. Таким чином, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме: гаражного приміщення. Позивач вважає, що вказаний договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки він не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України та у відповідності до правил ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги обґрунтовані тим, що набуття права власності на майно ОСОБА_2 відбулося в період наявності зростаючої заборгованості. Відповідач ОСОБА_2 усвідомлюючи, що внаслідок невиконання своїх зобов`язань може відбутися звернення стягнення на майно, уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна зі своєю колишньою дружиною за ціною, яка значно нижча від ринкової. Кошти, які отримав ОСОБА_2 від реалізації вказаного майна, спрямовані ним на власні потреби, а не на погашення заборгованості. Звертає увагу, що договір позики був укладений під час перебування відповідачів у законному шлюбі, а отже відповідно до ст. 60 СК України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно набули належні позивачу грошові кошти. Будучи обізнаними про наявність боргових зобов`язань , умисно вчинили дії, спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначає, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року є законним, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 необґрунтованою. Посилається на те, що якби ОСОБА_2 мав намір умисно уникнути звернення стягнення на майно за невиконання ним зобов`язань, то відповідач не реєстрував би своє право власності на зазначене нерухоме майно в період існуючої заборгованості. Звертає увагу, що доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не мав наміру виконувати свої грошові зобов`язання не відповідають дійсності, адже в матеріалах справи містяться копії квитанцій щодо платежів спрямованих на погашення наявного боргу. Стверджує, що в її діях щодо придбання гаражу не було зловмисної домовленості з ОСОБА_2 . ОСОБА_3 зазначає, що була давно зацікавлена в придбанні даного нерухомого майна, тому сплатила суму, визначену суб`єктом оціночної діяльності перед підписанням договору купівлі-продажу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що на момент укладання оскаржуваного договору купівлі-продажу не існувало судового процесу щодо стягнення заборгованості за грошовим зобов`язанням на користь скаржника. Звертає увагу, що на момент укладання позики відповідачі знаходилися у процесі розлучення і грошові кошти ОСОБА_2 були взяті в борг в особистих цілях. Твердження позивача про продаж гаража за ціною нижче ринкової є припущенням, яке нічим не доведено.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на час укладання спірного договору шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано, тобто між відповідачами не існувало сімейних чи родинних стосунків, що свідчить про відсутність обґрунтованих підстав вважати відповідачів пов`язаними особами. Твердження позивача про те, що продаж ОСОБА_2 гаража є обставиною, яка свідчить про порушення публічного порядку, оскільки порушує майнові права, суд вважає помилковими, а також не підтвердженими належними та допустимими доказами в розумінні ст. 77 та ст. 78 ЦПК України. Разом із цим, в відповідачів не було умислу на вчинення фіктивного правочину та не було зловмисної домовленості між сторонами правочину, що також було встановлено приватним нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу. Крім того, інформація про відсутність заборон відчуження (арешту) гаража, відсутність реєстрації іпотеки та перебування майна під заставою перевірена приватним нотаріусом, що підтверджується копіями інформаційних довідок та зазначено в оспорюваному договорі купівлі- продажу (абзац 2 пункту 5 договору). Таким чином, сама по собі наявність зобов`язання з приводу виконання договірних (грошових) зобов`язань не є перешкодою для відчуження необтяженого у відповідних правовідносинах і спорі майна. Судом також не було прийнято до уваги доводи позивача про те, що відповідачі є пов`язаними особами, оскілки перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому мали інтерес до вчинення фіктивного правочину. Таким чином, судом встановлено, що усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях позивача

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 26.02.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу гаража, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №577.

За вказаним договором ОСОБА_2 зобов`язався передати у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 зобов`язалась прийняти і оплатити гараж № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 , загальною площею 66,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін продаж гаражу вчиняється за сумою 100 200 грн.

26.02.2021 року право власності на гараж було зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З довідки голови ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Керамблоки плюс» вбачається, що згідно рішення загальних зборів ОК (протокол №2 від 25.09.2021) ОСОБА_3 є членом кооперативу на підставі її заяви на вступ, правовстановлюючих документів та сплаченого вступного внеску до членства ОК «ГБК «Керамблоки плюс» у розмірі 1000 грн. З 25.09.2021 ОСОБА_3 користується своїми правами члена кооперативу, що передбачені його Статутом, а саме, приймає участь в господарській діяльності кооперативу, має право голосу на його загальних зборах, користується послугами кооперативу тощо. За згодою ОСОБА_3 гаражним боксом № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 користується її чоловік ОСОБА_6 , без права доступу будь-яких третіх осіб.

З копій квитанцій вбачається, що відповідачкою 2 сплачуються експлуатаційні внески за землю та електроенергію, використану під час експлуатації гаражу.

Встановлено також, що 29.06.2022 року Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 18.03.2019 у розмірі 867677 грн. 38 коп. та судовий збір в сумі 8677 грн. 07 коп.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 12.10.2022 відкрито виконавче провадження №70063185 щодо виконання виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва по справі №758/16726/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 8677 грн. 07 коп.

Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 12.10.2022 відкрито виконавче провадження №70063308 щодо виконання виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва по справі №758/16726/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 18.03.2019 в сумі 867677 грн. 38 коп.

Таким чином, за наслідком дослідження фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дійсності укладеного між відповідачами договору купівлі - продажу гаражу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.»

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 зазначається, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22) зазначено таке: «суди при задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів та їх кваліфікацію як фраудаторних, обґрунтовано вважали, що: приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування та купівлі продажу) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди).

Договорів купівлі-продажу між відповідачами був укладений 26.02.2021 року, в той час як договорів позики - 18.03.2019 року. Грошові зобов`язання позичальником не виконувалися, заборгованість в наслідок прострочення платежів лише збільшувалася. Тобто, ОСОБА_2 усвідомлюючи про наявність зростаючої заборгованості за договором позики від 18.03.2019 року, здійснив реалізацію нерухомого майна задля недопущення стягнення на нього.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

Тобто, при укладенні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваного правочину від 26.02.2021 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року скасувати, постановити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Наталія Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражного приміщення № НОМЕР_1 , ряд 2, загальною площею 66.8 кв.м.. яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 26.02.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Наталією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі № 577.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1240,50 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: