Справа № 153/164/24
Провадження № 22-ц/801/1735/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 рокуСправа № 153/164/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №153/164/24 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дітей,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року,яке ухвалив суддя Швець Р.В. в Ямпільському районному суді Вінницької області, повний текст складено 27 травня 2024 року,

в с т а н о в и в:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дітей, мотивуючи позовні вимоги тим, що 11 липня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб. В період перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач звернулась до суду з позовною заявою до нього про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що вони протягом останнього року разом не проживають, в них різні сім`ї та вони не підтримують спілкування.

На даний час, відповідач вимагає від нього забрати дітей та виїхати з ними за кордон, де вона проживає з іншим чоловіком. Позивач категорично заперечує, щоб дітей вивозили за кордон, так як зміна місця проживання дітей негативно відобразиться на їх психічному стані, оскільки вони фактично з самого народження проживали в с. Писарівка, Ямпільської громади, а на даний час вони проживають в м. Ямпіль, де ходять до школи, в дитячий садочок, знають вихователів, вчителів мають своїх друзів. Позивач бажає, щоб його діти були виховані в українському дусі патріотизму та любові до своєї Батьківщини, з українською ментальністю та свідомістю. Категорично проти, щоб діти відвідували польську школу, вчили іноземну мову (в такий спосіб як постійне проживання), набували польської ментальності, тощо. На даний час, він з відповідачем не може знайти порозуміння щодо того, з ким будуть проживати та виховуватись їх діти. Враховуючи те, що відповідач з дітьми не бачилась та не займалась їх вихованням протягом одного року, діти від неї відвикли, він не проти, щоб відповідач спілкувалась з дітьми, але вважає, що проживання дітей на території України буде відповідати їх інтересам. Крім того, він продовжує жити в квартирі належній матері відповідача, з якою у нього склались нормальні стосунки, мати відповідача також наполягає на тому, щоб він проживав в її будинку й вона мала змогу часто бачитись з дітьми і в цьому напрямку вона його підтримує повністю, зайняла його сторону, як батька який попри все, залишається поряд з своїми дітьми і сам протягом останнього року займається їх вихованням.

В обставинах, які склалися у його з відповідачем сім`ї, першочергово було вирішено питання щодо місця проживання дітей із ним, що відповідало повному та гармонійному розвитку дітей, їх особистості, яка потребує любові та розуміння.

На даний час у нього з відповідачем виник спір щодо місця проживання дітей, тому просив суд визначити місце проживання та виховання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем його проживання.

Заочним рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо визначення місця проживання їх спільних дітей.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що його ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Писарівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, актовий запис №02. Змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_6 на прізвище чоловіка ОСОБА_7 (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

З копії ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2024 року (справа №153/53/24) встановлено, що було відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.12-15). Згідно відомостей з ЄДРСР, рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З довідки виданої директором ОНЗ ЗЗСО І-ІІІ ст.№2 ім. Івана Богуна м. Ямпіль Ямпільської міської ради Вінницької області №01-21/15 від 25 січня 2024 року встановлено, що ОСОБА_4 навчається у 2-А класі опорного навчального закладу «Закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 ім. Івана Богуна м. Ямпіль Ямпільської міської ради Вінницької області» з 01 вересня 2022 року по теперішній час. Батько дитини ОСОБА_1 бере участь у навчанні та вихованні дівчинки. Відвідує батьківські збори, позакласні заходи, цікавиться здобутками доньки. Мати перебуває за кордоном, участі у навчанні та вихованні дитини не бере.

З довідки виданої директором Закладу дошкільної освіти №3 м. Ямпіль (ясла-садок) Ямпільської міської ради Вінницької області №4 від 25 січня 2024 року встановлено, що ОСОБА_4 відвідує ЗДО №3 м. Ямпіль з 17 липня 2023 року по теперішній час. Батько дитини ОСОБА_1 , приймав участь в її вихованні. Приводив та забирав дитину з дитячого садка, відвідував святкові заходи та батьківські збори. Мати перебуває за кордоном, участі у вихованні дитини не приймала.

З копії договору купівлі-продажу від 05 травня 2018 року та з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що ОСОБА_8 є власником квартири по АДРЕСА_1 .

З депутатського акту обстеження від 24 січня 2024 року встановлено, що було проведено обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 . Під час якого встановлено, що власником квартири є ОСОБА_8 . У даній квартирі з жовтня 2019 року проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У дівчат є власна дитяча кімната, у кожного з дітей є ліжечко, шафа, а також іграшки та розвиваючі ігри, книги. В квартирі панує позитивна атмосфера для проживання та виховання дітей. На даний час з неповнолітніми дітьми фактично проживає лише ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_3 з березня 2023 року не проживає.

З довідки виданої ФОП ОСОБА_9 від 25 січня 2024 року та з довідки про заробітну плату встановлено, що ОСОБА_1 працює штампувальником від 02 квітня 2023 року та отримує щомісячно заробітну плату.

З характеристики виданої ФОП ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_1 за ввесь період роботи зарекомендував себе як порядний, відповідальний, комунікабельний спеціаліст. До обов`язків відноситься відповідально, вчасно виконує поставлені задачі.

З довідки виданої КНП «Шосткинська ЦРЛ» від 25 січня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 на диспансерному обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває. Ознак психічного захворювання не виявлено.

З відповіді на запит КНП «Шосткинська ЦРЛ» від 25 січня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 на диспансерному обліку у лікаря-нарколога на даний час не перебуває.

З копії витягу з Інформаційно-аналітичної системи «облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявність судимості» встановлено, що станом на 23 січня 2024 року у ОСОБА_1 на території України незнятої чи непогашеної судимості не має.

Згідно витягу із Бази даних щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26 березня 2024 року встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово здійснювала перетин державного кордону з України, 24 березня 2023 року виїзд, 04 липня 2023 року в`їзд, 22 липня 2023 року виїзд, 16 грудня 2023 року в`їзд, 06 січня 2024 виїзд, в`їзд та виїзд.

З рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області №38 від 16 лютого 2024 року «Про затвердження висновку про недоцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком» та з висновку про недоцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком встановлено, що виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання по АДРЕСА_2 .

З рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області №128 від 17 травня 2024 року «Про затвердження висновку про доцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком» та з висновку про доцільність визначення місця проживання дітей разом з батьком встановлено, що виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання по АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, з яким погоджується й апеляційний суд, вірно застосував відповідні норми СК України, правильно встановив обставини справи й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народились ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом із батьком. Доказів того, що мати дітей заперечує проти цього, матеріали справи не містять.

Таким чином суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову батька дітей про визначення місця проживання дітей разом із ним, тому що ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідачка не вчиняла.

Крім того колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який критично оцінив надані органом опіки та піклування висновки від 16 лютого 2024 року та від 17 травня 2024 року, оскільки вони недостатньо обґрунтовані і не містять інформації щодо наявності спору між батьками дітей щодо їх місця проживання.

Апеляційний суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дітей був ініційований батьком дітей, з яким вони і так проживали, і продовжують проживати. В матеріалах справи відсутні докази того, що мати дитини вимагала та вимагає зміни їх місця проживання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дітей разом із ним, які фактично проживали і проживають разом із ним, порушені його права.

Такий самий висновок за аналогічних обставин справи зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964 св 24).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 серпня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Береговий О.Ю.

Ковальчук О.В.