ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8050/24 Справа № 932/3589/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради, Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпропетровської обласної ради та Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради (надалі КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР) та просила визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №22-КП від 19 червня 2023 року "Про кадрові питання комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради" про звільнення з посади генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР; визнати незаконним та скасувати рішення Дніпропетровської обласної ради №304-17/VIII від 28 липня 2023 року в частині затвердження вказаного вище розпорядження від 19 червня 2023 року; поновити на посаді генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР.

В обґрунтування позову зазначила, що працювала на посаді генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР відповідно до укладеного між нею та Дніпровською обласною радою контракту № 49-4 від 27 квітня 2020 року строком до 27 квітня 2025 року, умови якого регулюють трудові відносини, пов`язані з виконанням керівником підприємства своїх обов`язків, визначає права, відповідальність сторін, тощо.

При цьому, Дніпропетровською обласною радою погоджено попередньо подану заяву про надання їй щорічної відпустки від 09 червня 2023 року на 17 календарних днів починаючи з 21 червня 2023 року по 07 липня 2023 року.

Проте, 19 червня 2023 року, перебуваючи на своєму робочому місці, відчула різке погіршення стану здоров`я, тому 20 червня 2023 року вона звернулася до лікаря КНП "Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №4 Дніпровської міської ради за первинною медичною допомогою, де їй поставлено діагноз "гостра інфекція верхніх дихальних шляхів; гострий бронхіт/бронхоліт", що стало підставою для відкриття їй лікарняного, датованого 20 червня 2023 року.

В період перебування на лікарняному вона випадково дізналась, що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради 22-КП від 19 червня 2023 року "Про кадрові питання комунального підприємства "Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер" Дніпропетровської обласної ради", її звільнено з посади генерального директора КП "Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер" ДОР на підставі п.1 ст.41 КЗпП, положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, установ та закладів, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, затвердженого рішенням обласної ради від 23 березня 2007 року за №123-7/V.

Вважає, що розпорядження про її звільнення виходить за межі повноважень голови Дніпропетровської обласної ради, адже відповідне питання належить до компетенції обласної ради, яка рішенням сесії вирішує таке питання. Затвердження обласною радою вказаного розпорядження голови ради є незаконним, оскільки здійснено вже після її фактичного звільнення, тобто 28 липня 2023 року, та без надання її згоди на звільнення та відповідної заяви про звільнення, як це передбачено Положенням.

Окрім цього, вважає, що не порушувала вимоги законодавства про працю та обов`язки, передбачені умовами контракту, внаслідок чого, прийняте нею рішення про зміну умов в організації виробництва й праці не спричинило негативних наслідків для підприємства. Окрім того, вживала заходів для погодження вказаного рішення із Дніпропетровською обласною радою перед прийняттям такого рішення.

Разом з цим вказує, що відповідно до оскаржуваного розпорядження також була призначена перевірка щодо ефективності використання бюджетних коштів та майна, за результатами якої комісія встановила порушення, яке не відносилось до визначеного періоду перевірки та внесла до звіту перевірки відомості, які не стосувались визначеного строку, при цьому, керувалася документами, складеними у період, що не охоплювався перевіркою.

За таких обставин, вважає, що її трудові права з боку відповідача грубо порушені, її звільнення відбулось з грубим порушенням встановленої процедури, в тому числі без витребування письмових пояснень ні щодо результатів перевірки, ані з приводу підстав для звільнення на підстави пункту 1 статті 41 КзпП.

Разом з цим, позивач заявила клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке мотивує тим, що вчасно звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, проте, її позов було залишено без розгляду на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.1-6 Том ІІ).

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки судом встановлено факт грубого порушення позивачем трудових обов`язків. Серед наслідків вказаного порушення могло бути порушення права на працю незаконно вивільнених працівників. У випадку ж звернення таких працівників до суду з КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР могло бути стягнено грошові кошти. 19 червня 2023 року, в день звільнення, позивач була на робочому місці, відповідь КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 29 травня 2024 року про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою 19 червня 2024 року суд першої інстанції не взяв до уваги, адже відомості, зазначені у довідці, суперечать медичному висновку про тимчасову непрацездатність, який є єдиним належним та об`єктивним доказом тимчасової непрацездатності. Неотримання письмових пояснень з боку позивача за фактом порушення трудової дисципліни, не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Суд встановив, що доводи позивача про те, що комісія, яка встановила порушення керувалися документами, складеними у період, що не охоплювався перевіркою не беруться до уваги, адже не заперечують факту вчинення правопорушення, а одноосібні рішення позивача, які стали підставою її звільнення, мали місце в період, що охоплювався перевіркою. При цьому, судом першої інстанції встановлено відсутність повноважень у голови обласної ради на звільнення позивача, а абзац 2 п.1.3 Положення не може бути застосований, оскільки позивач не подавала заяви про її звільнення. Також судом встановлено, що із оскаржуваним рішенням про звільнення позивач ознайомилася 30 червня 2023 року (перший раз оскаржувала його 14 липня 2023 року), а позов до суду у даній справі подано лише 15 квітня 2024 року. Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, закінчився 30 червня 2023 року, а приписи п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які стосуються позовної давності, в даному випадку не застосовуються. Відтак, позивач пропустила місячний строк звернення до суду на більш як вісім місяців, з чим і погодилась, звертаючись у цій справі з клопотанням про поновлення цього строку, обґрунтовуючи це тим, що вже оскаржувала своє звільнення до суду. Судом першої інстанції встановлено, що перешкод у позивача для звернення до суду в перший раз не було, а залишений без розгляду позов з підстав повторної її неявки в судове засідання ухвалою суду, яка набрала законної сили 17 січня 2024 року, тобто, майже за три місяці до звернення з другим позовом, тому суд зробив висновок про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Сенченко А.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.11-16 Том ІІ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши відсутність повноважень у голови обласної ради на видачу розпорядження про звільнення її з посади, яке і було покладено в основу на сесії обласної ради щодо її звільнення, не звернув увагу на запис про її звільнення у трудовій книжці, який датований 19 червня 2023 року та внесений на підставі розпорядження голови обласної ради, а розрахунок з нею був проведений 29 червня 2023 року. Оскаржуване розпорядження голови обласної ради про її звільнення затверджено рішення Дніпропетровської обласної ради лише 28 липня 2023 року. Вважає, що всі ці обставини мають очевидно протиправний характер, чому суд першої інстанції не надав належної правової оцінки та не застосував положення ст. 149 КЗпП України як і не врахував, що питання про її звільнення, як керівника, належить розглядати лише на сесії обласної ради, як це передбачено умовами п.1 п.1.3 Положення, за відсутності заяви про звільнення, що потягло за собою порушення процедури її звільнення та порушення її трудових прав. Вважає, що рішення суду першої інстанції має суперечливі висновки, зокрема, встановлення відсутності повноважень голови обласної ради на видачу розпорядження про її звільнення, та відсутність законних підстав для поновлення позивача на роботі, що не відповідає вмотивованості та обґрунтованості судового рішення. Звертає увагу, що судом не встановлювалось та не було доведено належними доказами, що 19 червня 2023 року позивача викликали для ознайомлення з розпорядженням голови обласної ради та був здійснений її виклик для вручення останній під особистий підпис цього розпорядження, як і не було повідомлення її про розгляд питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, про що підтвердили в судовому засіданні допитані свідки та такі пояснення судом не взяті до уваги. Щодо перевірки за період з 01 січня 2022 року по 31 березня 2023 року, скаржник вказує, що у перевіряючих не було претензій щодо змін умов в організації виробництва й праці у зв`язку із проведенням реорганізації та такі відомості не було включено в основних порушеннях, виявлених під час перевірки, що судом першої інстанції також не досліджувалось. Також судом не досліджувались умови контракту та не з`ясовувалось, що сторони розуміють під "грубим порушенням трудових обов`язків", і, як наслідок, не встановлювалась наявність завдання підприємству збитків з боку позивача, як керівника підприємства. Натомість, суд першої інстанції припустив можливість стягнення грошових коштів та незаконне вивільнення працівників, що суперечить положенням ч.6 ст. 82 ЦПК України. Окрім цього, вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин справи, що призвело до протиправної відмови у поновленні строку звернення до суду з цим позовом та позбавило її права на доступ до правосуддя. Суд не врахував, що реалізуючи своє право на звернення до суду, позивач подавала перший позов до суду в межах встановленого строку, який ухвалою суду залишений без розгляду. Дану ухвалу вона оскаржила до апеляційного суду, чим пропустила строк для повторного звернення з тим самим позовом. Лише 26 березня 2024 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив судове рішення про залишення ухвали суду першої інстанції без змін. З того моменту у позивача, на її думку, виникла можливість подавати аналогічний позов повторно, що не заперечується вимогами процесуального закону, адже її спір так і не було вирішено судом по суті. Скаржник вважає, що суд не взяв до уваги факту про порушення її трудових прав відповідачем, а спір так і залишився не вирішеним судом, як і не врахував висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19.

19 вересня 2024 року відповідачі КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР та 18 вересня 2024 року Дніпропетровська обласна рада, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2020 року між Дніпропетровською обласною радою та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно якого остання прийнята на посаду генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР строком до 27 квітня 2025 року.

Згідно п.8.1 статуту КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР, структура підприємства, порядок внутрішньої організації та сфери діяльності структурних підрозділів підприємства затверджується керівником підприємства за попереднім погодженням з управлінням з питань гуманітарної, соціально-культурної сфери та освіти виконавчого апарату обласної ради.

За приписами п.1.3 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, затвердженим рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 березня 2007 року №122-7/V: питання про призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, вирішуються виключно на сесіях обласної ради відповідно до статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з урахуванням вимог КЗпП України, інших законодавчих та нормативно-правових актів України та цього Положення. З метою забезпечення постійного управління підприємствами, установами та закладами, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, голова обласної ради у міжсесійний період на підставі заяви керівника підприємства, установи, закладу про звільнення вирішує це питання шляхом видання відповідного розпорядження. Розпорядження голови обласної ради про призначення або звільнення керівників підлягають затвердженню на сесії обласної ради.

Розпорядженням голови ДОР від 02 травня 2023 року призначено перевірку окремих питань діяльності КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР за період з 01 січня 2022 року по 31 березня 2023 року.

Згідно заяви про відпустку, поданої до ДОР 09 червня 2023 року, ОСОБА_1 було погоджено частину щорічної відпустки із 21 червня 2023 року по 07 липня 2023 року.

Згідно складеного звіту перевірки від 14 червня 2023 року, в порушення п.8.1 статуту підприємства, керівник підприємства прийняла рішення від 31 січня 2023 року «Про зміну умов в організації виробництва й праці у зв`язку з проведенням реорганізації» та від 24 лютого 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про наступне вивільнення» без погодження з профільним управлінням виконавчого апарату обласної ради (сторінка 3 звіту). Також вказано про неврахування як несвоєчасного отриманого обласною радою 30 травня 2023 року листа керівника підприємства про відповідне погодження від 12 квітня 2023 року.

Із вказаним звітом ОСОБА_1 ознайомилася 15 червня 2023 року, про що міститься її підпис на останній сторінці звіту.

Згідно табелю робочого часу, ОСОБА_1 була на роботі до 19 червня 2023 року включно.

Розпорядженням голови ДОР від 19 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади за п.1 ст.41 КЗпП України. Підставою звільнення, із покликанням на акт перевірки, призначеної розпорядженням голови ДОР від 02 травня 2023 року №79-Р, вказано прийняття позивачем рішень від 31 січня 2023 року «Про зміну умов в організації виробництва й праці у зв`язку з проведенням реорганізації» та від 24 лютого 2020 року «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про наступне вивільнення». У розпорядженні вказано, що такі рішення мали бути узгоджені із профільним управлінням виконавчого апарату обласної ради.

Згідно акту від 19 червня 2023 року, складеного працівниками ДОР, ОСОБА_1 викликалася для отримання вказаного вище розпорядження на 19 червня 2023 року, проте не з`явилася, тому розпорядження було надісано їй поштою. Відповідне поштове відправлення повернулося, у зв`язку із закінченням встановило терміну зберігання.

Судом першої інстанції з`ясовано, що із вказаним розпорядженням позивач ознайомилася не пізніше 30 червня 2023 року. Запис про звільнення до трудової книжки позивачки внесено 19 червня 2023 року на підставі розпорядження, а розрахунок проведено 29 червня 2023 року та заперечень щодо нього позивач не наводить.

ОСОБА_1 була непрацездатною з 14:15 год. 20 червня 2023 року по 30 червня 2023 року, діагноз «гостра інфекція верхніх дихальних шляхів». Разом із тим за відповіддю КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 29 травня 2024 року, вказано про те, що ОСОБА_1 зверталася за медичної допомогою ще 19 червня 2024 року.

Розпорядження голови обласної ради, яким звільнено позивача, було затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради від 28 липня 2023 року.

Разом з цим судом з`ясовано, що позивач зверталася із позовом про поновлення на посаді 14 липня 2023 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою цього суду від 20 липня 2023 року відкрито провадження, проте, ухвалою від 17 січня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду. На час розгляду даної справи така ухвала є чинною.

Допитані в суді свідки, які були працівниками КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР, наголосили, що про звільнення ОСОБА_1 вони дізналися на підприємстві 20 червня 2024 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

За приписами ч.3 ст.41 КЗпП України, розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 1-5 частини першої та частиною другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40.

У відповідності до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулось правомірно, адже судом встановлено факт порушення позивачем трудових обов`язків, з чим погоджується й колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до цитування скаржником встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наданих сторонами, а тому колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та зазначає, що обставини, на які посилається скаржник апеляційній скарзі, вже були предметом розгляду судом першої інстанції і судом надано на ці доводи вичерпну відповідь.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що "у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами".

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №753/23150/15-ц та Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15 зазначено, що якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №5023/2756/11 вказано, що «…позивачка звернулась до суду в порядку норм КЗпП України і строки передбачені статтею 233 КЗпП України не є строками позовної давності, що регулює ЦК України і застосовується судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони…». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 08 квітня 2024 року у справі №593/1176/21.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції вірно визначив, що пропуск процесуальних строків, встановлений положеннями ст. 233 КЗпП, може бути поновлений на підставі положень ст. 234 КЗпП, при цьому правомірно встановив відсутність поважності причин пропуску встановленого ст. 233 КЗпП строку, з чим й погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що позивач пропустила строк з неповажних причин, а доводи скаржника в цій частині апеляційної скарги колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки будь-яких інших перешкод, непереборних обставин, які б унеможливлювали подання позову до суду своєчасно позивачем, не наводилось як в суді першої інстанції, так і під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19, оскільки такі висновки стосуються пропуску строку позовної давності, а не процесуального строку, визначеного положеннями ст. 233 КЗпП, що не є тотожними поняттями та обставинами.

На підставі встановлених обставин, колегія суддів доходить висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом з неповажних причин, що останньою не спростовано, та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна