Справа № 356/765/23
Провадження № 2/355/166/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року Баришівський районний суд Київської області, в складі:

головуючого судді Чальцевої Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Ющенко Л.А.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Березанська міська рада Броварського району Київської області про визнання в порядку спадкування права довічного володіння земельною ділянкою , -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Баришівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Березанська міська рада Броварського району Київської області про визнання в порядку спадкування права довічного володіння земельною ділянкою.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 27 грудня 1983 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований Березаньською міською радою Баришівського району, актовий запис №134. Від спільного подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_3 .

27 січня 1992 року на ім`я ОСОБА_4 був виданий Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею, що розташована на території Березанської міської ради загальною площею 47,8000 га для ведення фермерського господарства, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №184. Вказаний Державний акт був виданий на підставі рішення виконавчого комітету Баришівської районної ради народних депутатів від 27.12.1992 року №12 «Про виділення земельних ділянок для організація селянських (фермерських) господарств».

Використовуючи надану земельну ділянку, ОСОБА_4 створив фермерське господарство "НАДІЯ" (зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, дата державної реєстрації: 28.08.1997р., дата запису: 16.12.2004р., номер запису: 0000106), яке постійно здійснює її обробіток, сплачує земельний податок, та інші обов`язкові платежі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, спадщину після його смерті прийняли: дружина ОСОБА_2 (позивач по справі) та син ОСОБА_3 (відповідач по справі).

Березанською державною нотаріальною конторою 22.02.2002 року була заведена спадкова справа №29/2002 до майна померлого ОСОБА_4 .

Рішенням зборів членів господарства ФГ «Надія» протоколом №5 від 10.12.2004 року було обрано нового голову ФГ «Надія», якою стала член ФГ та дружина померлого - позивач ОСОБА_2 . Іншими членами господарства є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен з яких має по 25% у складеному капіталі ФГ.

19.11.2021 року ТОВ «Тандем Експерт» за заявою голови ФГ «Надія» розробило технічну документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 19.11.2021 року, та земельну ділянку було зареєстровано в Державному земельному кадастрі і присвоєно кадастровий номер :20:060:0018, при цьому площа земельної ділянки у зв`язку з виділенням (відновленням) меж в натурі складає 44,5000 га (рілля). Різниця земельної ділянки зазначеної в Державному акті на право довічного успадкованого володіння землею 47,8000 га та у Державному земельному кадастрі 44,5000 обумовлена, тим, що в Державному акті були вказані всі угіддя: рілля 44,5000 га, лісосмуги 2,4000 га, та чагарники.

Відповідно до листа №461/19-23 від 30.03.2023р. Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області вбачається, що згідно офіційних відомостей Державного земельного кадастру за гр. ОСОБА_4 обліковується земельна ділянка площею 44,5000 га, кадастровий номер :20:060:0018 для ведення фермерського господарства, розташована на території Березанської міської територіальної громади, комунальної форми власності. При цьому Держгеокадастр зазначає, що площа земельної ділянки була уточнена і складає 44,5000 га у зв`язку з розробленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 19.11.2021р. (розробник ТОВ «Тандем Експерт» ОСОБА_7

23 лютого 2023 року завідувачем Березанської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку після померлого ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що наданий державний акт на право довічного успадкованого володіння землею не входить до переліку документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку згідно чинного законодавства України.

Крім того, стороною позивача під час підготовки документів до суду було виявлено, що у державному акті на право довічного успадкованого володіння землею, вказано з помилкою по батькові власника « ОСОБА_8 », при цьому у свідоцтві про смерть, свідоцтві про народження та про одруження, по-батькові померлого вказано вірно « ОСОБА_4 », що є хоча і різними по написанню, проте ідентичними іменами у вказаних документах відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/1247 від 14.09.2023. Зазначена помилка є типовою при перекладі з російської на українську мови.

Предметом спору у цій справі є право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року.

Таким чином, оскільки вищевикладені факти перешкоджають позивачу реалізувати своє право на отримання спадщини, ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом, який просить задовільнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09.11.2023 відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

У судове підготовче засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача - адвокат Костенко О.М. підтримав позовні вимоги свого довірителя ОСОБА_2 та просив їх задовольнити, а також не проводити фіксування судового процесу в зв`язку із неявкою сторін по справі.

Відповідач ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволенні позову не заперечував.

Представник третьої особи - Березанської міської ради Київської області - у судове засідання не з`явився, про час та дуту судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст. 205 ЦПК України, « Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1)неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без

поважних причин або без повідомлення причин неявки».

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

27 грудня 1983 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований Березаньською міською радою Баришівського району, актовий запис №134, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 27.12.1983р. ( а.с. 11).

Від спільного подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 27.09.1985р. ( а.с. 15).

27 січня 1992 року на ім`я ОСОБА_4 був виданий Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, що розташована на території Березанської міської ради загальною площею 47,8000 га для ведення фермерського господарства, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №184. Вказний Державний акт був виданий на підставі рішення виконавчого комітету Баришівської районної ради народних депутатів від 27.12.1992 року №12 «Про виділення земельних ділянок для організація селянських (фермерських) господарств» ( а.с. 18-21).

Використовуючи надану земельну ділянку, ОСОБА_4 створив фермерське господарство "НАДІЯ" (зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, дата державної реєстрації: 28.08.1997р., дата запису: 16.12.2004р., номер запису: 0000106), яке постійно здійснює її обробіток, сплачує земельний податок, та інші обов`язкові платежі ( а.с. 64-170).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19.12.2001р. ( а.с. 16)

Спадщину після його смерті прийняли: дружина ОСОБА_2 ( позивач по справі) та син ОСОБА_3 (відповідач по справі) ( а.с. 17) .

Березанською державною нотаріальною конторою 22.02.2002 року була заведена спадкова справа №29/2002 до майна померлого ОСОБА_4 ( а.с.213-221)

Рішенням зборів членів господарства ФГ «Надія» протоколом №5 від 10.12.2004 року було обрано нового голову ФГ «Надія», якою стала член ФГ та дружина померлого - позивач ОСОБА_2 . Іншими членами господарства є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен з яких має по 25% у складеному капіталі ФГ.

19.11.2021 року ТОВ «Тандем Експерт» за заявою голови ФГ «Надія» розробило технічну документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 19.11.2021 року, та земельну ділянку було зареєстровано в Державному земельному кадастрі і присвоєно кадастровий номер :20:060:0018, при цьому площа земельної ділянки у зв`язку з виділенням (відновленням) меж в натурі складає 44,5000 га (рілля). Різниця земельної ділянки зазначеної в Державному акті на право довічного успадкованого володіння землею 47,8000 га та у Державному земельному кадастрі 44,5000 обумовлена, тим, що в Державному акті були вказані всі угіддя: рілля 44,5000 га, лісосмуги 2,4000 га, та чагарники.

Відповідно до листа №461/19-23 від 30.03.2023р. Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області вбачається, що згідно офіційних відомостей Державного земельного кадастру за гр. ОСОБА_4 обліковується земельна ділянка площею 44,5000 га, кадастровий номер :20:060:0018 для ведення фермерського господарства, розташована на території Березанської міської територіальної громади, комунальної форми власності. При цьому Держгеокадастр зазначає, що площа земельної ділянки була уточнена і складає 44,5000 га у зв`язку з розробленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 19.11.2021р. ( розробник ТОВ «Тандем Експерт» ОСОБА_7

23 лютого 2023 року завідувачем Березанської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку після померлого ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що наданий державний акт на право довічного успадкованого володіння землею не входить до переліку документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку згідно чинного законодавства України ( а.с. 17).

Крім того, стороною позивача під час підготовки документів до суду було виявлено, що у державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, вказано з помилкою по батькові власника « ОСОБА_8 », при цьому у свідоцтві про смерть, свідоцтві про народження та про одруження, по-батькові померлого вказано вірно « ОСОБА_4 », що є хоча і різними по написанню, проте ідентичними іменами у вказаних документах відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/1247 від 14.09.2023. Зазначена помилка є типовою при перекладі з російської на українську мови ( а.с. 22)

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог с конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи засновника фермерського господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно з Земельним кодексом Української РСР 1990 року.

У Земельному кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено.

Згідно статті 15-1 ЗК України, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно з статтею 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (у редакції на час його прийняття), у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-ХІІ, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний кодекс України (далі ЗК України) у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права, як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому, відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5- рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; без

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563- XII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.

ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

При цьому, згідно із частиною другою статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я: 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦК України).

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, яка конкретизована постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України, висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних спірних правовідносинах також викладені у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 311/706/18, від 04 серпня 2021 року в справі № 187/1493/19 та від 29 вересня 2021 року в справі № 328/1788/19.

Враховуючи наведені вище обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року зазначила, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що підлягає успадкуванню, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, виданий саме на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 , спадщину після якого прийняла позивач.

ФГ «НАДІЯ», використовуючи цю земельну ділянку, звітувало перед органами статистики про посівні площі на ділянці (копії звітних документів) та сплачувала податок. Весь час з моменту смерті ОСОБА_4 , фермерське господарство «НАДІЯ» продовжує свою діяльність, обробляє земельну ділянку відповідно до цільового призначення (ведення фермерського господарства), а також виробляє та реалізує сільськогосподарську продукцію. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, право ОСОБА_2 підлягає захисту у судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 1267 ЦК України, спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд дійшов висновку про обґрунтованість та можливість задоволення позовної заяви, оскільки це підтверджується зібраними по справі доказами та є єдиним передбаченим законом способом захистити порушені майнові права позивача на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, у своїй заяві ОСОБА_2 не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь заявника витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16, 392, 1217, 1218,1223, 1268, 1270 ЦК України, ст . ст .4,5,10,13, 16 , 23, 43, 175 ЦПК України , Постановою Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування » №7 від 30.05.2008 року, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Березанська міська рада Київської області про визнання в порядку спадкування права довічного володіння земельною ділянкою - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , як за спадкоємцем за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловіка ОСОБА_4 , право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, площею 44,5000 га, кадастровий номер :20:060:0018, що належала померлому згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою серії б/н.

Судові витрати у справі, понесені позивачем ОСОБА_2 - залишити за нею.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Баришівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Баришівського

районного суду Т. В. Чальцева