ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1027/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/93/24 Категорія: 310020000 Сакун Д.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Демиденка Анатолія Івановича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року (у складі судді Сакун Д.І.), в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в :

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 28 травня 2002 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 січня 2020 року розірвано.

Від шлюбу в них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки відповідач добровільно відмовлявся утримувати дітей, рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області по справі № 694/1520/19 вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви до суду 10 вересня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

Добровільно відповідач не бажав виконувати рішення суду, тому позивач звернулася до Звенигородського відділу ДВС у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про примусове виконання рішення, в результаті чого 25.11.2019 року було відкрито виконавче провадження № 60654138 за виконавчим листом по справі №694/1520/19 від 31.10.2019 року.

Зазначала, що внаслідок несвоєчасної сплати аліментів на протязі вересень-грудень 2019 року, липень-серпень 2020 року, травень-вересень 2020 року, травень 2021 року, грудень 2021 року, лютий-квітень 2022 року, з жовтня 2022 року по жовтень 2023 року, станом на 01.01.2024 року виник борг в розмірі - 16 177,85 грн. відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Звенигородського відділу ДВС у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ). Загальна сума пені за несплату аліментів за всі періоди з помісячною розбивкою при повному обрахунку, здійсненому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, складає 520 795,90 грн., проте сума пені відповідно до положень ст. 196 СК України не може бути більшою 100% заборгованості, а тому, позивач просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей в сумі 16 177,85 грн. та судові витрати по оплаті правової допомоги відповідно до представлених документів.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року позов задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 16 177 грн 85 коп., та судові витрати зі сплати правничої допомоги в сумі 4 000 грн.

Суд вмотивував своє рішення тим, що відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дитину, у тому числі на підставі відповідного судового рішення про стягнення з нього аліментів, натомість, свої зобов`язання вчасно не виконував. Крім того, суд дійшов висновку про недоведеність посилань відповідача щодо відсутності його вини у виникненні заборгованості.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Демиденко А.І., оскаржив його в апеляційному порядку.

Просить рішення змінити, зменшивши розмір стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей з 16 177 грн 85 коп до 2800 грн. Крім того, просить зменшити розмір судових витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги з 4000 грн до 693 грн.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що відповідач, усвідомлюючи свою відповідальність, не знаючи про поданий позов, в грудні 2023 - січні 2024 року добровільно погасив всю суму заборгованості по аліментам, що підтверджується розрахунком головного державного виконавця у ВП №60654138, відповідно до якого станом на 01.02.2024 заборгованості по аліментам у відповідача немає, а має місце переплата в розмірі 1102 грн.

Крім того, скаржник наголошує на тому, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у відповідача внаслідок збігу життєвих обставин, на які він не міг вплинути.

Звертає увагу, що з жовтня 2019 року відповідач є настоятелем Свято-Дмитрівської парафії села Пужайкове Балтського благочиння Одеської області, зарплату чи інші виплати за весь час служби не отримував, натомість, від обов`язку по утриманню дітей не відмовляється, та коли з`являлись кошти перераховував їх позивачці. Так, він перерахував наступні суми: 12380 грн, 7732 грн, 7443 грн, 6450 грн., 5434 грн, 5000 грн, та останній раз на погашення всієї суми заборгованості 18 877 грн.

Також, зазначає, що перераховані 07.05.2020 ОСОБА_1 кошти в сумі 1507 грн, в рахунок аліментів, не були враховані ДВС при розрахунку заборгованості, тому вважає, що дану суму варто відрахувати від розміру заборгованості, яка після відрахування складатиме 14 670 грн.

Крім того, відповідач неодноразово звертався до своєї сестри ОСОБА_5 за грошовою допомогою, та остання перераховувала позивачці кошти на утримання неповнолітніх дітей відповідача. Загальна сума перерахованої нею допомоги становить 9066 грн., що підтверджується дублікатами чеків Приватбанку. Тому, на переконання скаржника, така сума теж повинна бути врахована, і розмір заборгованості підлягає зменшенню до 5 604 грн.

За наведених обставин, та враховуючи положення ст. 196 СК України, скаржник вважає, що розмір пені має бути зменшено до 2800 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін, мотивуючи тим, що відповідач не сплачував аліменти, визначені рішенням суду, щомісячно, в зв`язку з чим виникла заборгованість. Іншої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає.

Вказує, що старший син є інвалідом з дитинства, однак, відповідач не враховує дану обставину, при наданні утримання на дітей, натомість, мотивує збігом життєвих обставин неможливість вчасно сплачувати аліменти.

Заперечуючи доводи скаржника про неврахування судом чеків та квитанцій про перерахування коштів ОСОБА_5 на карту ОСОБА_1 , позивач зазначає, що дані докази не містять призначення платежів, а тому не можуть бути зараховані в рахунок сплати аліментів.

Вважає, що відповідачем не доведено відсутність вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

Стосовно зменшення розміру судових витрат за оплату правничої допомоги, звертає увагу колегії суддів, що клопотання про зменшення судових витрат відповідач до суду першої інстанції не подавав, проти їх розміру не заперечував.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції станом на момент постановлення ухвали про призначення розгляду справи в порядку письмового провадження) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 червня 2024 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року повністю відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що в Звенигородському ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на виконанні перебуває виконавчий лист № 694/1520/19, виданий 31.10.2019 року Звенигородським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , аліментів в розмірі 1/3 частини усіх видів від заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви до суду 10 вересня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, заборгованість становить 16177,85 грн. станом на грудень 2023р. (а.с.10).

Відповідно до копії довідки до акта МСЕК серії 12 ААА № 198460 ОСОБА_2 являється інвалідом ІІІ групи загального захворювання.

Згідно довідки розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.02.24 р. вих.№6503 у виконавчому провадженні №60654138, станом на лютий 2024 року заборгованості по аліментам немає, переплата становить 1102,00 грн. (а.с.47-48).

Відповідно до довідки № 105/4 від 30.01.2024 р., виданої секретарем Одеської єпархії, протоієрей Вячеслав Плешинець є кліриком Одеської єпархії Православної Церкви України з 15.10.2019 року, а з 26.02.2021 року по теперішній час є настоятелем Свято-Дмитрівської парафії села Пужайкове. За цей час протоієрей ОСОБА_6 від Одеської єпархії зарплатню чи інші виплати не отримував. (а.с.49).

Відповідно до довідки № 49 від 29.01.2024 року, виданої старостою Пужайківського старостинського округу Піщанської сільської ради Подільського району Одеської області Даліщук С., встановлено, що ОСОБА_2 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 21.01.2021 року по теперішній час. Власного житла не має, проживає в будинку церковної громади.

Відповідно до дублікатів чеків ПриватБанку, платник ОСОБА_5 у квітні 2020 року, серпні 2020 року, травні 2021 року, березні 2021 року, січні 2020 року, квітні 2020 року, листопаді 2020 року переводила особисті кошти отримувачу ОСОБА_1 .

Відповідно до дублікату квитанції ПриватБанку, ОСОБА_2 07.05.2020 перевів ОСОБА_1 кошти у сумі 1507,54 грн. Призначення платежу: переказ особистих коштів.

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд виходив з того, що на момент звернення з позовом існувала заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів в сумі 16 177 грн 85 коп. Оскільки відповідач не сплачував вчасно аліменти за рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.10.2019, виникла пеня, яка, з урахуванням положень ст. 196 СК України, дорівнює заборгованості по аліментам, тобто 16 177 грн 85 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Звенигородського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який було досліджено судом, вбачається, що станом на грудень 2023 року заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів за період з вересня 2019 року грудень 2023 року склала 16 177 грн 85 коп.

Крім того, з даного розрахунку судом встановлено, що відповідач неналежно виконував рішення суду про стягнення з нього аліментів, а саме, несвоєчасно сплачував аліменти за період 2019-2023 років, внаслідок чого виникла заборгованість за аліментами та право у ОСОБА_1 на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Як вірно зазначено судом, доказів того, що відповідач не знав про свій обов`язок сплачувати аліменти на неповнолітніх дітей, зокрема, за рішенням суду, останнім до суду не надано.

Судом встановлено, що розмір пені за всі періоди з помісячною розбивкою при повному обрахунку, здійсненому відповідно до правової позиції Верховного Суду складає 520 795 грн 90 коп. Однак, з врахуванням положень ст. 196 СК України, розмір неустойки не може перевищувати 100 відсотків заборгованості по аліментам.

Отже, з врахуванням існуючої, на момент звернення позивачки до суду, заборгованості по аліментам в сумі 16 177 грн 85 коп., суд дійшов вірного висновку про стягнення неустойки, яка становить 100 % вказаної заборгованості, тобто 16 177 грн 85 коп.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Колегія суддів критично оцінює доводи скаржника, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини відповідача, а внаслідок збігу життєвих обставин.

Так, доводи скаржника щодо наявності у відповідача інвалідності 3 групи загального захворювання, відсутність доходів, оскільки він є священнослужителем, настоятелем парафії, не свідчать про неможливість працевлаштування та утримання неповнолітніх дітей, отже, не доводять відсутність вини у діях відповідача щодо несплати аліментів відповідно до рішення суду.

Сплата відповідачем заборгованості по аліментах в січні 2024 року, що вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Звенигородського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №6503 від 01.02.2024 не спростовує виниклу заборгованість станом на момент звернення позивачки до суду та неналежне виконання відповідачем рішення щодо сплати аліментів на утримання дітей щомісячно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відхилення, як доказів сплати аліментів, дублікатів чеків Приватбанку, що надані відповідачем на підтвердження перерахування його сестрою ОСОБА_5 коштів на рахунок позивачки, оскільки дані дублікати містять призначення платежу перерахування власних коштів, натомість, не підтверджують перерахування коштів на сплату аліментів.

До аналогічного висновку доходить колегія суддів щодо дублікату квитанції №Р24А338375098С02607 від 07.05.2020 про перерахування ОСОБА_2 власних коштів на суму 1507 грн 54 коп на рахунок ОСОБА_1 , без помітки в призначенні платежу перерахування коштів в рахунок сплати аліментів.

Тому, доводи скаржника про зменшення розміру заборгованості по аліментах на суму перерахованих ОСОБА_5 та ОСОБА_2 коштів є безпідставними.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що скаржником не спростовано правильності висновків суду про недоведеність відсутності вини відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів, внаслідок чого виникла заборгованість. Підстав для зменшення розміру неустойки, за доводами апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить.

Стосовно вимог скаржника про зменшення розміру судових витрат за надання правничої допомоги з 4000 грн до 693 грн, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, враховуючи наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом Полежакою В.Ф. було укладено договір про надання консультаційних і юридичних послуг б/н від 05.01.2024 (далі-Договір).

Згідно п. а) ст. 3.1 Договору, замовник зобов`язується оплатити послуги виконавця шляхом оплати коштів за вивчення документів та надання правової оцінки, вивчення судової практики по аналогічних спорах, за складання заяв, в т.ч. позовної, запитів, пояснень, клопотань, представлення інтересів в суді та інші послуги, пов`язані з веденням даної справи в розрахунку 2000 грн за годину роботи.

Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу від 10.01.2024, адвокатом витрачено на вивчення документів, надання їм правової оцінки та підготовки позовної заяви 2 години, тому вартість наданих послуг склала 4000 грн.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки, розмір судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 4000 грн, який позивач просила стягнути з відповідача, відповідав вимогам ч.4 ст. 137 ЦПК України та відповідач не подавав до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд обгрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь позивачки судові витрати за оплату правничої допомоги у розмірі 4000 грн.

Враховуючи, що рішення суду в частині визначення розміру неустойки залишається без змін, відсутні підстави для пропорційного зменшення розміру судових витрат за оплату правничої допомоги.

За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 16 177 грн 85 коп. є правомірним, так як зазначена санкція за ухилення від сплати аліментів буде стимулюватиме відповідача дотримуватися належної дисципліни щодо сплати аліментів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Демиденка Анатолія Івановича залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2024 року у даній справі без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова