УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року

м. Київ

справа № 509/1291/21

провадження № 61-17812ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

(далі - АТ «Альфа-Банк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство

«Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вже вчинено АТ «Укрсоцбанк» у справі № 509/82/14-ц.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд закрити провадження у справі.

Овідіопольський районний суд Одеської області ухвалою від 31 серпня

2022 року клопотання ОСОБА_1 задовольнив. Провадження у справі закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що провадження у справі

№ 509/1291/21 за позовом АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, підлягає закриттю, оскільки набрало законної сили рішення суду у справі № 509/82/14-ц, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», оскаржило її в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд постановою від 09 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», задовольнив. Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня

2022 року скасував, направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у справі 509/82/14-ц відповідачем є ОСОБА_1 , а у справі 509/1291/21 відповідачами є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Розмір суми стягнення (за кредитом, відсотками, пенею) відрізняється від заявленої суми до стягнення. Отже, сторони, підстави та предмет позовів у наведених справах не є цілком тотожними, у зв`язку з чим підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України немає.

У касаційній скарзі, поданій 12 грудня 2023 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущений з поважних причин.

Клопотання мотивоване тим, що повний текст постанови Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку заявнику не надсилався. На день звернення з касаційною скаргою повний текст в Єдиному державному реєстрі судових рішень не оприлюднений.

На переконання заявника, зазначене є достатньою підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Клопотання підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Враховуючи, що згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України докази, які підтверджують дату отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду додаються до касаційної скарги за їх наявності, а на час вирішення питання про прийняття касаційної скарги в розпорядженні Верховного Суду немає доказів, що спростовують доводи заявника про ненаправлення апеляційним судом копії оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання та поновлення

ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року. При цьому, Верховний Суд врахував, що оскаржувана постанова апеляційного суду була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 01 січня 2024 року.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Разом з тим, заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 910/16868/19, від 04 травня 2020 року у справі № 153/1368/17 (провадження № 61-46876св18), від 13 травня 2020 року у справі

№ 265/4455/19 (провадження №61-19512св19), від 27 травня 2020 року

у справі № 761/35475/18 (провадження № 61-1663св20), від 10 червня

2020 року у справі № 366/2099/17 (провадження № 61-14296св18),

від 12 серпня 2020 року у справі № 347/2115/17 (провадження

№ 61-42572св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 417/7171/19 (провадження № 61-20250св18).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Апеляційний суд установив, що у березні 2021 року АТ «Альфа-Банк»,

яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі.

Овідіопольський районний суд Одеської області ухвалою від 31 серпня

2022 року клопотання ОСОБА_1 задовольнив. Провадження у справі закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, АТ «Альфа-Банк», після зміни назви АТ «Сенс Банк», оскаржило її в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд постановою від 09 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», після зміни назви АТ «Сенс Банк», задовольнив. Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 серпня

2022 року скасував, направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом

(стаття 55 Конституції України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Підстави для закриття провадження у справі передбачені

статтею 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) міститься висновок, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами».

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 214/9217/15-ц (провадження № 61-5062cв19)

та від 19 травня 2021 року у справі № 654/4345/19 (провадження

№ 61-7381св20).

Апеляційний суд установив, що 11 січня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору в порядку Закону України

«Про захист прав споживачів».

Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 03 квітня

2014 року у справі № 509/82/14-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задовольнив.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання невідновлювальної кредитної від 18 серпня

2008 року у розмірі 5 812 920,13 грн, звернув стягнення на предмет

іпотеки: - на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

та належить ОСОБА_1 ; - на житловий будинок, загальною площею

330,8 кв. м, жилою площею 90,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить

ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2004 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд Одеської області рішенням від 27 червня 2014 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 квітня 2014 року змінив.

Абзац третій аркушу п`ятого мотивувальної частини рішення виклав в наступній редакції:

«Судом встановлено, що в порушення умов вказаного вище кредитного договору, позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконує свої кредитні зобов`язання, не здійснює щомісячне погашення кредиту, не сплачує відсотки за його користування у розмірах і строках, передбачених основним договором, порушуючи строки повернення кредиту, і станом на 22 листопада 2013 року у відповідача утворилася заборгованість перед банком на загальну суму 5 652 100,49 грн, що в еквіваленті становить 707 131,29 доларів США,

з яких сума заборгованості за кредитом - 3 114 312,59 грн,

що в еквіваленті становить 389 630 доларів США, заборгованість за відсотками - 2 130 960,76 грн, що в еквіваленті становить 266 603,37 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 112 208,33 грн, що в еквіваленті становить 14 038,32 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 294 618,81 грн, що в еквіваленті становить

36 859,60 доларів США».

В частині 2 резолютивної частини рішення слова та цифри: «заборгованість у розмірі 5 812 920,13 грн (еквівалент 727 251,36 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 22.11.2013 р.)» замінити словами та цифрами: «заборгованість у розмірі 5 652 100,49 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 листопада 2013 року є еквівалентом 707 131,30 доларів США».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 жовтня 2014 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2014 року залишив без змін.

Проте, у справі 509/82/14-ц відповідачем є ОСОБА_1 , а у справі

№ 509/1291/21 відповідачами є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Підставами звернення до суду у справі, що переглядається, є реєстрація предмета іпотеки на нових власників та внесення записів про іпотеку до реєстру.

Розмір суми стягнення (за кредитом, відсотками, пенею) відрізняється від заявленої суми до стягнення.

Отже, сторони, підстави та предмет позовів у наведених справах не є тотожними.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вірно встановив відсутність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки справа

№ 509/82/14-ц та справа № 509/1291/21 не є тотожними, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Також заявник в касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду

від 08 квітня 2020 року у справі № 910/16868/19, від 04 травня 2020 року у справі № 153/1368/17 (провадження № 61-46876св18), від 13 травня

2020 року у справі № 265/4455/19 (провадження №61-19512св19),

від 27 травня 2020 року у справі № 761/35475/18 (провадження

№ 61-1663св20), від 10 червня 2020 року у справі № 366/2099/17 (провадження № 61-14296св18), від 12 серпня 2020 року у справі

№ 347/2115/17 (провадження № 61-42572св18), від 02 вересня 2020 року

у справі № 417/7171/19 (провадження № 61-20250св18).

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 910/16868/19 Верховний Суд «погодився з висновком апеляційного суду про скасування ухвали суду першої інстанції і передачу справи на розгляд до цього суду. Предметом касаційного оскарження у вказаній справі була постанова апеляційного суду, якою скасовано ухвалу місцевого господарського суду про відмову

у відкритті провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої

статті 175 ГПК України, відповідно до якого суд відмовляє у відкритті провадження у справі якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що відмовити у відкритті провадження на цій підставі можливо лише за сукупності усіх трьох ознак спору, а саме: а) спір між тими ж сторонами; б) спір з тим самим предметом; в) спір з тих самих підстав. Однак предмет та підстави позовів у справах

№ 910/16868/19 та № 910/3287/19 не є повністю ідентичними. Отже, висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої

статті 175 ГПК України є передчасним, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції у постанові, що переглядалася».

У постанові від 04 травня 2020 року у справі № 153/1368/17 (провадження

№ 61-46876св18) Верховний Суд зазначив, що «за змістом ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. З огляду на те, що є наявність іншого судового рішення у справі № 183/529/17-ц, яке набрало законної сили, ухваленого між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, є таким, що відповідає вимогам цивільного процесуального закону. Також вірним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України є похідною і залежить від вирішення спору про стягнення заробітної плати, то закриття провадження у справі в цій частині унеможливлює задоволення позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку».

У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 265/4455/19 (провадження №61-19512св19) Верховний Суд вказав, що «підстави позову у цивільній справі № 265/7019/17 та у цій справі не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав, тому висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі є помилковими».

У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 761/35475/18 (провадження

№ 61-1663св20) Верховний Суд зробив висновок про те, що «скасовуючи в цій частині рішення районного суду та закриваючи провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційний суд виходив з того, що ПрАТ «Київська пересувна механізована колона-2» заявило тотожні позовні вимоги, які вже раніше були вирішені з відмовою у позові (справа № 761/23860/15-ц). Проте, аналіз раніше заявленого позовної вимоги та зміст судових рішень, у тому числі постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року (провадження № 61-21875св18) свідчить про те, що ПрАТ «Київська пересувна механізована колона-2», висловлюючи вимогу витребувати майно у ОСОБА_2 , обґрунтовувало її не статтею 387 ЦК України, а статтею 216 ЦК України як наслідок визнання недійсним договору (реституція). Саме у цих судових рішеннях суди вказали, що ПрАТ «Київська пересувна механізована колона-2» не було стороною правочинів, а тому має право на витребування майна відповідно до

статті 387 ЦК України. З такими новими вимогами позивач звернувся до суду у справі, яка переглядається, на що апеляційний суд уваги не звернув».

У постанові від 10 червня 2020 року у справі № 366/2099/17 (провадження

№ 61-14296св18) Верховний Суд зазначив, що «закриття провадження у справі в цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Судом першої інстанції встановлено, що в даній справі інший склад учасників справи та інші підстави позову».

У постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 347/2115/17 (провадження

№ 61-42572св18) Верховний Суд вказав, що «враховуючи, що предметом спору в цивільній справі № 347/944/16 є припинення права власності на частку житлового будинку, а у справі, яка переглядається, предметом спору є припинення права власності на частку житлового будинку та частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, Верховний Суд вважає, що відсутні правові підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України».

У постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 417/7171/19 (провадження

№ 61-20250св18) Верховний Суд зробив висновок про те, що, «закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що сторони у цивільній справі № 417/7171/19 та цивільній справі № 486/634/16-ц

є різними, оскільки відповідачем у цивільній справі № 417/7171/19

є Марківська селищна рада, а відповідачем у справі, що переглядається

є ОСОБА_2 , що не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. При цьому підставою для ухвалення Марківським районним судом Луганської області рішення

від 18 грудня 2018 року було те, що спадщину після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняв ОСОБА_2 , а тому Марківська селищна рада є неналежним відповідачем у справі».

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 910/16868/19, від 04 травня 2020 року у справі № 153/1368/17 (провадження

№ 61-46876св18), від 13 травня 2020 року у справі № 265/4455/19 (провадження №61-19512св19), від 27 травня 2020 року у справі

№ 761/35475/18 (провадження № 61-1663св20), від 10 червня 2020 року

у справі № 366/2099/17 (провадження № 61-14296св18), від 12 серпня

2020 року у справі № 347/2115/17 (провадження № 61-42572св18),

від 02 вересня 2020 року у справі № 417/7171/19 (провадження

№ 61-20250св18), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини

у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Наведені в касаційній скарзі аргументи зводяться до формальної незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом, що в силу положень

статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 жовтня

2023 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк