КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1651/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Грегуля О.В. в м. Київ 25 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Надія Дмитрівна, Київська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації шлюбу в період з 29 квітня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та транспортний засіб ЗАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивував тим, що у 2003 році познайомився з ОСОБА_5 , після чого вони почали проживати разом як чоловік та дружина, під час сумісного життя піклувалися одне за одним, відпочивали разом, вели спільне господарство. Незважаючи на те, що вони проживали разом з 2003 року, ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після чого відкрилася спадщина на належне їй майно. У вересні 2022 року він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перепелиці Н.Д. з заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем, і запропоновано звернутися до суду для підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлою.

Вказував, що незважаючи на наявність у померлої двох дітей, які є відповідачами в даній справі, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є він, позивач. Той факт, що вони були однією сім`єю, підтверджується спільними фотокартками, витратами на сімейний побут, а саме придбання блендера, телевізора, електроконвектора, пральної машини, душової кабіни, комплектуючих для ремонту, холодильника, мікрохвильової печі тощо. Також в 2007 році вони придбали транспортний засіб, зареєстрований на ОСОБА_5 , з правом керування на ОСОБА_1 . Факт проживання однією сім`єю можуть підтвердити свідки, які мешкають по сусідству. В останній час ОСОБА_5 тяжко хворіла, з ліжка не вставала і доглядом за нею займався він, а після її смерті займався організацією поховання і витрати на поховання також були понесені ним.

Факт, про встановлення якого просить позивач, має для нього юридичне значення, оскільки дає право на спадкування після смерті ОСОБА_5 як спадкоємець четвертої черги за законом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вважав, що судом не приділено належної уваги наявним в матеріалах справи доказам та не всебічно з`ясовані обставини справи. Суд поверхнево оглянув матеріали справи та не зупинявся на кожному доказів окремо для надання йому належної оцінки та з`ясування обставин, які конкретно доводяться кожним долученим апелянтом доказом.

Вказував, що суд передчасно зробив висновки та критично поставився до показань свідків і пояснень самого позивача, що фактичне проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини між позивачем та ОСОБА_5 почалося у 2003 році та безперервно тривало до самої смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дійсно, як пояснював позивач, до 28 квітня 2011 року ОСОБА_5 перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 . Проте фактичні шлюбні відносини між ними були припинені ще до знайомства ОСОБА_5 з ОСОБА_1 . ОСОБА_5 до 2003 року мешкала разом із чоловіком в росії, в подальшому вони перестали вести спільне господарство, мешкати разом, їх нічого не об`єднувало, крім юридично не припиненого шлюбу.

Познайомившись із ОСОБА_5 одразу після смерті власної дружини 19 червня 2003 року, ОСОБА_1 був морально пригнічений, проте саме ОСОБА_5 та знайомство з нею допомогли йому подолати сум та повернутися до нормального життя. Через декілька місяців після знайомства з ОСОБА_5 стосунки між ними переросли у фактичні сімейні відносини, і саме ОСОБА_5 запропонувала позивача переїхати до її квартири за адресою АДРЕСА_1 , і саме з того періоду почались їх фактичні шлюбні відносини як чоловіка та дружини.

Про те, що ОСОБА_5 з 2003 року по 2011 рік була офіційно одружена і її шлюб не було розірвано, ОСОБА_1 навіть не знав, позаяк ОСОБА_5 про це не згадувала. З дітьми спадкодавця від попередніх шлюбів він був знайомий.

Вказував, що важливим моментом, якому суд першої інстанції не приділив уваги, залишається те, що після розірвання шлюбу з 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 фактично продовжували жити однією сім`єю як чоловік і дружина в одному помешканні, вести спільне господарство, виконувати спільні побутові справи, оплачувати спільні витрати, і строк після 2011 року перевищує 5 років. Саме ці обставини і підтверджували свідки у своїх поясненнях, які показали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вони вважали чоловіком і дружиною, одна зі свідків навіть зазначила, що ОСОБА_5 представила їй ОСОБА_1 як свого чоловіка.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 , за поясненнями ОСОБА_1 , не хотіла реєструвати з ним шлюб, суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи та причини такої відмови. ОСОБА_5 пояснювала, що вже двічі була одружена і для нормального життя і сімейного щастя в її віці реєстрація шлюбу вже не потрібна, можна жити і так, як вони жили з ОСОБА_1 однією сім`єю.

Зазначав, що суд першої інстанції надав поверхневу оцінку наявним в матеріалах справи доказам, які підтверджують наявність спільного побуту та ведення спільного господарства. Зокрема, це спільні фотографії, які були зроблені в різні моменти життя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 : свят, сімейних урочистостей, звичайного побутового життя, в тому числі здійснені у них вдома. Суд першої інстанції не приділив достатньої уваги тому, що на одному з фотознімків видно, що ОСОБА_5 перебуває в інвалідному візку.

Пояснював, що останні роки життя ОСОБА_5 тяжко хворіла, була не в змозі пересуватися самостійно, без сторонньої допомоги, не виходила з квартири без допомоги апелянта. Приблизно з 2019 року ОСОБА_5 постійно знаходилася та пересувалась у інвалідному візку. В цей період часу всі сімейні та побутові витрати здійснювались виключно ОСОБА_1 в інтересах сім`ї: він оплачував придбання продуктів харчування, необхідних речей, оплачував комунальні послуги, придбавав ліки.

Також судом першої інстанції в оспорюваному рішенні не приділено належної уваги документам, що підтверджують сумісні покупки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - побутової техніки, при цьому замовлення на доставку великогабаритної побутової техніки оформлене саме на ОСОБА_1 та за адресою, за якою вони мешкали разом із ОСОБА_5 : АДРЕСА_1 , побутовий кредит на частину техніки оформлявся на ОСОБА_1 , а саме техніка придбана та знаходиться в квартирі, що належить ОСОБА_5 , що також доводить факт ведення спільного господарства та побуту між апелянтом та ОСОБА_5 , на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Також важливим фактом, який у сукупності доводить спільне проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , є факт придбання ними автомобілю, яким користувався і користується апелянт, а ОСОБА_5 навіть не мала водійських прав. Це був сімейний автомобіль, придбаний для їх спільних потреб.

Таким чином, суд першої інстанції не оцінив в сукупності наявні в матеріалах справи докази, не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року в справі № 753/11869/18, від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17, від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц, від 11 січня 2020 року в справі № 750/474/19 та інших.

Від третьої особи Київської міської ради надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому третя особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказувала, що твердження позивача, що він проживав із ОСОБА_5 однією сім`єю, доглядав за нею, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно харчувались, брали участь у витратах на утримання житла, не підтверджуються відповідними документами. Позивачем не надано доказів, що він брав участь у витратах по утриманню квартири до моменту смерті ОСОБА_5 . Беручи до уваги, що ОСОБА_5 за своє життя не склала заповіт на користь ОСОБА_1 , Київська міська рада вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В судове засідання 06 листопада 2024 року з`явився позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, за відомими поштовими та електронними адресами, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 додатково - шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання не направляли. Від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перепелиці Н.Д. надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6, згідно відміток у паспортному документі, зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 11 жовтня 1988 року та перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5, 84, 85).

ОСОБА_5 з 09 грудня 1986 року по 23 серпня 2022 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 52 зворот) та перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано 28 квітня 2011 року (а. с. 43).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер (а. с. 44).

Інформація про реєстрацію нових шлюбів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 29 квітня 2011 року відсутня.

ОСОБА_5 за життя належала на праві власності квартира за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17 лютого 2009 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу від 05 лютого 2009 року № 168-С (а. с. 45) та транспортний засіб ЗАЗ д.н.з. НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 17 жовтня 2007 року, згідно особливих відміток до якого, має право керувати ОСОБА_3 (а. с. 46).

В матеріалах справи наявні документи, згідно яких ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбавалася побутова техніка, зокрема:

Видаткова накладна від 25 липня 2019 року на ім`я ОСОБА_5 , згідно якої придбано мікрохвильову піч Samsung (а. с. 17) ;

Фіскальний чек від 16 серпня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 , згідно якого придбано водонагрівач Aquila (а. с. 18);

Фіскальний чек від 03 січня 2021 року, згідно якого придбано телевізор Toshiba, інструкція користувача та гарантійний талон, оформлений на ОСОБА_1 (а. с. 18 зворот);

Фіскальний чек від 06 серпня 2007 року, згідно якого придбано телевізор LG, та гарантійний талон на нього (а. с. 19);

Фіскальний чек від 06 серпня 2007 року, згідно якого придбано аудіосистему караоке LG, та гарантійний талон на неї (а. с. 19);

Видаткова накладна від 23 липня 2021 року, згідно якої придбано пральну машину Prime, покупець ОСОБА_1 , та інструкція з експлуатації до неї (а. с. 20);

Рахунок на оплату та чек від 24 грудня 2012 року, згідно якого ОСОБА_1 придбано розхідні матеріали, перфоратор, кахель, а також кабіна для душу Laguna; наряд-замовлення на доставку оформлено ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 20);

Фіскальний чек від 09 лютого 2009 року, згідно якого ОСОБА_1 придбано телевізор LG (а. с. 21);

Гарантійний талон від 26 вересня 2014 року до електроконвектора WildWind (а. с. 21);

Фіскальний чек від 17 липня 2020 року, згідно якого придбано блендер Tefal (а. с. 21 зворот);

Бланк доставки від 19 липня 2013 року, згідно якого ОСОБА_1 замовлено доставку холодильника Bosch за адресою АДРЕСА_1 , та підтверджено доставку товару під розписку (а. с. 22).

Також на а. с. 18 знаходяться копії фіскальних чеків на ім`я ОСОБА_1 за серпень 2011 року, згідно яких ним придбано розхідні матеріали для ремонту.

На а. с. 23 - 31 наявні копії фотознімків інтер`єра квартири, на яких зображена в тому числі придбана побутова техніка: мікрохвильова піч, холодильник, водонагрівач, душова кабіна, пральна машина, пилосос, телевізори.

На а. с. 12 - 16 знаходяться копії фотознімків, на яких зображено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 під час святкування різних подій, сімейних урочистостей, звичайного побутового життя, в різних місцях, в тому числі здійснені у них вдома на відпочинку, в колі інших осіб та у різні роки, в тому числі ОСОБА_5 зображена на інвалідному візку, який тримає ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с. 68).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_9 договір про надання ритуальних послуг, предметом якого є надання ритуальних послуг, що не входить до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг Дані про померлого - ОСОБА_5 . Загальна вартість наданих послуг 12350 грн. (а. с. 10 - 11).

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 , вважаючи себе спадкоємцем четвертої черги до майна померлої, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перепелиці Н.Д. із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , і 14 вересня 2022 року приватним нотаріусом надано роз`яснення, що заявником не було надано нотаріусу документів, які підтверджують факт проживання однією сім`єю з померлою (а. с. 8, 67).

ОСОБА_5 заповіту не складала, порядок спадкування за законом не змінювала, спадкоємці першої - третьої черги після смерті спадкодавця з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 11/2022 до майна померлої ОСОБА_5 копія якої долучена до матеріалів справи (а. с. 66 - 80).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

При розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки за клопотанням позивача.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що позивач і ОСОБА_5 з 2005 року жили разом на АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що позивач і ОСОБА_5 з 2000 року жили разом на АДРЕСА_3 . Крім того, свідку ОСОБА_5 особисто говорила, що вона має достатній дохід для свого забезпечення. Про доходи позивача свідку нічого не відомо.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, посилаючись на те, що будь-яких конкретних доказів, які б давали суду саме правові підстави для висновку, що позивач і ОСОБА_5 (спадкодавець) за життя були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки суду не надано, жоден із допитаних судом свідків позивача також у своїх поясненнях не зазначив, що позивач і ОСОБА_5 (спадкодавець) за життя були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки та в чому конкретно це виражається, а зайняття похованням не свідчить про проживання з останньою однією сім`єю.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками, виходячи з наступного.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18). Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 639/7697/19 (провадження № 61-4709св21) вказано, що: «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини».

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина друга статті 1223 ЦК України).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно (частина перша статті 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У справі за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 554/356/21 (провадження № 61-5463св22).

Належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19 (провадження № 61-7081св20).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки більше п`яти років, та просив визнати за ним право власності на спадкове майно у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_1 і транспортного засобу ЗАЗ НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові з підстав його недоведеності та необґрунтованості, суд першої інстанції не звернув увагу, що належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Натомість, залучаючи до участі в справі як відповідачів дітей ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , позивач не зазначав, що ними була прийнята спадщина після смерті ОСОБА_5 . Відповідні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про прийняття спадщини також відсутні в матеріалах спадкової справи № 11/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 (а. с. 66 - 80), що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

За таких обставин, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , як спадкоємці, які не прийняли спадщину, не можуть бути належними відповідачами за даним позовом.

З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, вбачається, що належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 щодо захисту його майнових прав на спадкове майно є Київська міська рада як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, яка позивачем до участі в справі як відповідач не залучалась.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, однак виходив із помилкових мотивів та неправильного застосування норм матеріального права, вказуючи на недоведеність позову.

Разом із тим у задоволенні позову належало відмовити через пред`явлення вимог до неналежних відповідачів.

Встановивши пред`явлення позову до неналежного відповідача, незалучення до участі у справі співвідповідачів, суд апеляційної інстанції, який позбавлений права усунути таке порушення під час апеляційного провадження, відмовляє в задоволенні позову саме із вказаних підстав, тобто не вирішуючи питання по суті спору (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19 (провадження № 61-18406св20).

Враховуючи вищевикладене, оскільки позов пред`явлено до неналежних відповідачів, апеляційний суд не вирішує питання по суті спору, в зв`язку з чим позбавлений можливості оцінити доводи апеляційної скарги по суті спору, зокрема, що судом не приділено належної уваги наявним в матеріалах справи доказам та не всебічно з`ясовані обставини справи, що суд поверхнево оглянув матеріали справи та не зупинявся на кожному доказів окремо для надання йому належної оцінки та з`ясування обставин, які конкретно доводяться кожним долученим апелянтом доказом, передчасно зробив висновки та критично поставився до показань свідків і пояснень самого позивача.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.