Провадження № 2/756/197/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

секретаря - Міщенка О.В.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова Ольга Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оболонська Мрія» про визнання недійсними договорів дарування,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 ,, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова О.І., ТОВ «Оболонська Мрія» у якому просить визнати недійсними договори дарування нерухомого майна - нежитлових приміщень №171, №172, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що 20 жовтня 2017 року між нею та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого останні досягнули згоди щодо укладення в строк до 19 квітня 2018 року основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень №171 та АДРЕСА_2 , за ціною 750 000 доларів США.

Позивач вказувала, що нею на виконання попереднього договору купівлі-продажу загалом було сплачено ОСОБА_4 8 015 500,20 грн.

Хоча умовами попереднього договору від 20 жовтня 2017 року визначено строк укладення основного договору «не пізніше 19 квітня 2018 року», при цьому основний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №171 та АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 так і не було укладено.

Позивач зазначала, що напередодні укладення основного договору купівлі-продажу їй стало відомо про те, що ОСОБА_4 не мав наміру укладати з нею основний договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, оскільки заздалегідь, а саме 19 жовтня 2016 року ним були укладені попередні договори купівлі-продажу цих же самих нежитлових приміщень з ОСОБА_5 , яка є його матір`ю, у зв`язку з чим на ці приміщення було накладено обтяження, що унеможливлювало укладення основного договору з ОСОБА_3 .

Також, позивач посилалася на те, що в подальшому їй стало відомо про те, що лише 08 травня 2019 року ОСОБА_4 розірвано укладені з ОСОБА_5 попередні договори від 19 жовтня 2016 року та зняті обтяження з нежитлових приміщень під АДРЕСА_3 .

При цьому, вказані приміщення відразу подаровані ОСОБА_4 за договором дарування від 08 травня 2019 року своїй матері ОСОБА_5 .

Таким чином, основний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №171 та АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений не був, а тому зобов`язання за попереднім договором було припинено.

10 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину.

За результатами розгляду справи рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та визнано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень №171 і №172, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за №2193 недійсним. У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6 098 079 грн. сплачених за договором, 1057 750 грн. збитків, 1000 грн. компенсації моральної шкоди, 17 350 грн. судового збору. В решті вимог позову відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишені без змін.

За твердженням ОСОБА_3 той факт, що ОСОБА_4 уклав 08 травня 2019 року договори дарування нежитлових приміщень №171 і №172 за адресою: АДРЕСА_1 , саме із своєю матір`ю, яка є близьким родичем, і саме після того, як він отримав кошти від ОСОБА_3 за попереднім договором, свідчить про те, що договори дарування не були спрямовані на настання обумовлених ними наслідків, а дарувальник відчужував майно виключно задля того, аби уникнути виконання свого зобов`язання перед ОСОБА_3 , що є підставою для визнання правочинів недійсними.

На думку позивача із фактичних обставин вбачається, що договори дарування нежитлових приміщень №171 і №172 укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідають усім ознакам фраудаторного правочину та можуть кваліфікуватися як фіктивні, а отже підлягають визнанню судом недійсними.

Представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позову у повному обсязі та вказує, що договори дарування спірних приміщень здійсненні задовго до виникнення у відповідача зобов`язань по сплаті грошових коштів позивачу.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві.

Інші сторони у судове засідання не з`явились.

Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши наявні у ній письмові докази, заслухавши представників позивача та відповідача, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому в строк не пізніше 19 квітня 2018 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір).

Згідно з п.1.2 вказаного договору його предметом є:

- нежитлове приміщення, загальною площею 190,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00;

- нежитлове приміщення, загальною площею 181 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00.

Відповідно до п.п.3.1, 4.1 договору ОСОБА_4 згоден продати, а ОСОБА_3 згодна купити зазначене в п.1.2 договору нерухоме майно за ціну в національній валюті - гривні, що становить еквівалент 750 000 доларів США, що розраховується за офіційним курсом НБУ, з яких в день підписання даного договору ОСОБА_3 зобов`язалася сплатити ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 324 995 грн., що еквівалентно 50 000 доларам США, а ОСОБА_4 підтвердив факт отримання цієї грошової суми від ОСОБА_3 .

У договорі визначено, що наступна оплата здійснюється в національній валюті гривня ОСОБА_3 згідно з графіком:

до 19 листопада 2017 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 грудня 2017 року - еквівалент 50 000 доларів США, за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 січня 2018 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 лютого 2018 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 березня 2018 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

залишок грошових коштів в сумі 450 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів повинен бути сплачений в будь-який час, але не пізніше до дня підписання сторонами основного договору.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2016 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше 12.00 год. 19 жовтня 2019 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу (основний договір) нежитлових приміщень під АДРЕСА_6 , за ціною 5000000 грн., з яких в момент підписання цього договору ОСОБА_5 сплатила ОСОБА_4 512 000 грн. в якості завдатку.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. та зареєстровано в реєстрі за №2014.

19 жовтня 2016 року приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. у зв`язку з посвідченням вказаного договору накладено заборону відчуження нежитлового приміщення під №171.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше 12.00 год. 19 жовтня 2019 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу (основний договір) нежитлових приміщень під АДРЕСА_2 , за ціною 4500000 грн., з яких в момент підписання цього договору ОСОБА_5 сплатила ОСОБА_4 512 000 грн. в якості завдатку.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. та зареєстровано в реєстрі за №2012.

19 жовтня 2016 року приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. у зв`язку з посвідченням вказаного договору накладено заборону відчуження нежитлових приміщень під №172.

08 травня 2019 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договори про розірвання попередніх договорів від 19 жовтня 2016 року зареєстрованих в реєстрі за №2012 та №2014.

Цього ж дня 08 травня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договори дарування нежитлового приміщення, за умовами яких ОСОБА_4 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність нерухоме майно (дарунок), яким є належне дарувальнику на праві приватної власності:

нежитлове приміщення, загальною площею 190,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00;

нежитлове приміщення, загальною площею 181 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що станом на час розгляду позову нежитлові приміщення, які зазначені в оспорюваних договорах з 21.05.2019 року належать на праві приватної власності ТОВ «Оболонська мрія» (43007120), відповідні обставини підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2019 року.

Більш того 29.11.2019 р. ТОВ «Оболонська мрія» здійснило заходи щодо об`єднання даних двох нежитлових приміщень в одну групу нежитлових приміщень №171, 172 загальною площею 401,8 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана група приміщень має реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, відповідні обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2019 року.

Таким чином, з травня 2019 року відповідачі по даній справі не володіють нежитловими приміщеннями, які були предметом договорів дарування укладених 08.05.2019 року, а з 29.11.2019 року не існує й самих нежитлових приміщень, які були предметом договорів дарування, як об`єктів нерухомого майна із попередніми характеристиками.

З матеріалів справи вбачається, що про відповідні обставини ОСОБА_3 проінформована ще в 2019 року, щонайменше дана інформація їй відома з 06.11.2019 року у відповідну дату нею була власноручно підписана та подана заява про злочин до Слідчого управління Національної поліції в місті Києві, відповідна обставина підтверджується копією відповідної заяви.

При цьому, позовна заява не містить обґрунтувань, яким чином буде захищено та відновлено право позивача із вимогами про недійсність договорів дарування укладених між відповідачами з огляду на належність нежитлових приміщень, що були предметами договорів дарування третій особі та припинення існування вказаних об`єктів нерухомого майна із попередніми характеристиками у первісному вигляді на час розгляду справи.

Приймаючи рішення у дані справі суд звертає увагу на те, що ще в жовтні 2016 року у ОСОБА_4 виник намір здійснити відчуження нежитлових приміщень ОСОБА_5 , що підтверджено та зафіксовано у Попередньому договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 19.10.2016 року, який посвідчений ПН КМНО Мамай І.В. , зареєстрований в реєстрі за №2014 (а. с. 22-24 том 1) та Попередньому договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 19.10.2016 року, який посвідчений ПН КМНО Мамай І.В. зареєстрований в реєстрі за №2012 (а . с. 25-28 том 1). Строк укладення основних договорів був зазначений сторонами в п. 7.1. - не пізніше 19.10.2019 р.

Через рік 20.10.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна посвідчений ПН КМНО Мамай І.В. , який зареєстрований в реєстрі за №2293 (а.с. 18-21 том 1). Відповідно до умов даного договору сторони погодили: ціну продажу об?єктів в національній валюті, порядок проведення оплати, графік проведення платежів та строк укладання основного договору до 19.04.2018 року.

Таким чином, неукладення основного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до 19.04.2018 року давало право ОСОБА_4 вільно розпорядитись своїм майном.

Лише 08.05.2019 року, тобто більше ніж через рік після закінчення строку для укладання основного договору з ОСОБА_3 було укладено договори дарування нежитлових приміщень з ОСОБА_5 .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому більш ніж через рік після укладання договорів дарування з ОСОБА_5 , а саме в вересні 2020 року ОСОБА_8 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про визнання попереднього говору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Ухвала про відкриття провадження у справі №756/10172/20 винесена 04.09.2020 року.

Рішення по справі було ухвалено 11.12.2020 року та набрало законної сили 01.06.2021 року відповідно до винесеної Постанови Київського апеляційного суду.

Виконавче провадження ж про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на виконання даного судового рішення було відкрито лише 28.07.2021 року.

Таким чином, у відповідача ОСОБА_4 , як боржника, зобов`язання по сплаті грошових коштів ОСОБА_3 виникли з 01.06.2021 року, і в будь-якому разі не раніше 04.09.2020 року, а саме з часу звернення ОСОБА_3 з позовом та відкриття провадження у справі про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Більше того, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову у межах розгляду даної справи представник позивача вказувала, що ОСОБА_4 на праві власності належить дачний будинок АДРЕСА_7 , розташований на земельній ділянці заг. пл - 982 кв.м, за кадастровим номером: :90:415:0128, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна до скасування: 00, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 22.05.2023 року.

За таких обставин, на думку суду, заздалегідь заплановане відчуження майна ОСОБА_4 реалізоване шляхом оформлення 08.05.2019 року договору дарування, задовго до набуття ОСОБА_4 статусу боржника за ініційованим ОСОБА_3 позовом, за наявності у дарувальника іншого нерухомого майна, не має ознак фраудаторного правочину.

Беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі вищенаведеного керуючись ст.ст. 3, 13, 203, 204, 215, 234, 717, 719, 722 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова Ольга Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оболонська Мрія» про визнання недійсними договорів дарування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.08.2024 року.

Суддя А.В. Шевчук