ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 635/2400/24

провадження № 22-ц/818/3897/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипучук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба Україна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю при захисті порушених прав за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року, постановлене під головуванням судді Назаренка О.В., -

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю при захисті порушених прав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і став переглядати суть подій, які не були предметом позовних вимог. Вважає, що суд встановлював ті обставини, які визначив самостійно, а не ті, які були предметом порушення прав позивача відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Харківській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично не погоджується з результатами розгляду його звернення. Незгода заявника з прийнятим рішенням, яке не було ним оскаржено в установленому законом порядку, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Належних і допустимих доказів спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок бездіяльності службових осіб ВП № 3 ХРУП № 1 ГУ Національної поліції в Харківській області та розміру такої шкоди позивачем не доведена. Крім того позивач помилково визначив, що Державна казначейська служба України є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, які на думку позивача завдали йому шкоди. Тому, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 28.04.2022 року здійснювалась передача продуктів харчування, переданих з ХОВА до Височанської селищної ради у селище Високому, а саме у будівлі КЗ «Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради», яка розташована на проспекті Зеленогайському 43. Видачу товарів здійснювали вчителі ліцею ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким допомагали залучені ними чоловіки. Позивач зазначає, що він прийшов отримати разом з своєю дружиною означені товари. Коли дійшла їх черга, вони пред`явили свої паспорти ОСОБА_4 , які вона оглянула і запропонувала їм розписатись у якійсь відомості. А перед цим їм на стіл поклала два пакети, загальною вагою пакет був до 5 кілограмів, що явно не відповідало обсягу товарів визначених постановою КМУ №328/22. Позивач пояснив ОСОБА_2 , що за пакет з невідомим змістом розписуватись не буде. Він повинен його оглянути, звірити перелік товарів та скласти опис отриманих товарів за його та ОСОБА_2 підписом. Зазначає, що він запропонував ОСОБА_2 розв`язати пакети, але вона відмовилась це здійснювати. Крім того повідомила йому, що опису продуктів в пакеті не має і робити опис отриманого ним вона не буде. Тому позивач з його дружиною не поставили свої підписи за отримання якихось пакетів з невідомим змістом. Про протиправні дії ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відносно них, при видачі їм продуктів харчування за постановою КМУ №328/22 позивач повідомив поліцію за телефоном «102». В своєму повідомленні він виклав суть події і суть порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 його прав. Поліцейські прибули на місце події десь приблизно через 2 години, у вигляді звичайного наряду, а не СОГ. Позивач зазначає, що повідомив за телефоном «102» про те, що конкретні особи вчиняють відносно нього неправомірні дії, а саме: намагаються змусити його поставити підпис за отримання пакету з невідомим змістом, при видачі йому продуктів харчування, що повинні бути видані йому за нормами постанови КМУ №328/22. Ставлять умови: або підписуй і бери що дають, або не отримаєшь нічого. Такі дії ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мали ознаки злочину передбаченого ст. 189 (вимагання), ст. 190 (шахрайство), ст. 356 (самоправство) КК України. До приїзду поліцейських, особами в числі яких був ОСОБА_7 , було вчинено ще дії з ознаками злочину передбаченого ст. 355 (примушування до виконання чи невиконання цивільно- правового зобов`язання) ч. 1 ст. 260 (участь у діяльності незаконного воєнізованого формування) КК України. При означених діях, ОСОБА_2 з ОСОБА_6 , за допомогою залучених до їх неправомірні дії осіб, примушували його підписувати відомості про отримання невідомо чого, залякували, і намагались спровокувати сварку з ним. І все це було спрямовано на те, щоб змусити його погодитись з їх неправомірними діями щодо видачі продуктів харчування, які під час дії військового стану, було виділено йому державою для підтримки життєдіяльності і спрямовані на підтримку належного стану його здоров`я. Позивач зазначає також, що коли прибув наряд поліції, він повідомив їх про склад події і те що вони мають ознаки злочину і попросив на місце події викликати слідчо - оперативну групу. Поліцейські категорично відмовились це робити. Тоді він попросив поліцейських зібрати первинний матеріал згідно правопорушення і встановити коло осіб до нього причетних. Поліцейські і це відмовились робити, їх дії обмежились тим, що запропонували йому написати відповідну заяву, що він і зробив, та ОСОБА_2 і ОСОБА_8 пояснення, які вони написали і передали поліцейським. Заяву він оформлював як заяву про злочин. Поліцейські повідомили йому про реєстраційний номер заяви у Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 ГУ НП в Харківській області - 3014 від 28.04.2022 року. Позивач зазначає, що наряд поліції, який прибув на місце події за його повідомленням, проігнорував вимоги Інструкції з реагування на заяви, чим сприяв подальшому правопорушенню та порушенню його прав на захист від протиправних дій, вчинених ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та невстановленим до цього часу молодиком. Куди повіз наряд поліції його заяву, що була зареєстровано в ВП №3 ХРУП №1 за №3014 28.04.2022, з оформленим протоколом йому не відомо, але наступного дня виникає Рапорт ст. інспектора - чергового ВП№3 ХРУП №1 А.В. Вінника про отримання повідомлення 29.04.2022 року по телефону та зареєстроване в ЄО за №3014 від 29.04.2022 року як інша подія. Вказаний Рапорт складений ОСОБА_10 , відображає видумані ним події і спотворює ситуацію, яка відбувалась 28.04.2022 в будівлі КЗ «Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради», де було порушено його права і права його дружини на отримання продуктів харчування, за вимогами постанови КМУ №328/22 та мали дії з ознаками злочину з ознаками примушування до виконання незаконних дій та залякування. Далі спотворені ОСОБА_10 матеріали ЄО потрапляють на розгляд до начальника ВП №3 ХРУП №1 ОСОБА_11 , передає їх на розгляд своїм підлеглим для проведення перевірки. Перевірка проводиться виключно в інтересах осіб, що порушили його права з перекрученням змісту порядку видачі означеного продуктового набору та його походження. При проведенні перевірки поліцейські не звертають увагу на наявність і дію незаконного воєнізованого формування, під виглядом тероборони, яка забезпечує «правопорядок» по видачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 продуктів харчування, намагаючись підмінити органи поліції. При тому пояснення від «тероборонівця» ОСОБА_12 бере поліцейський офіцер громади - ОСОБА_13 , який повинен був забезпечити правопорядок при видачі продуктів харчування за постановою КМУ №328/22, але це не здійснював. У матеріалах вказаного ЖЄО з`являються пояснення від ОСОБА_14 та ОСОБА_5 від 29.04.2022. При тому ОСОБА_2 описує події, по ситуації, яка відбулась у неї з ОСОБА_15 , куди і як зникли пояснення ОСОБА_5 і ОСОБА_2 від 28.04.2022, які вони при ньому передавали поліцейським, вже не відомо. ОСОБА_16 при остаточному вирішенні питання про розгляд означених подій не звертає увагу на розходження заяви позивача і протоколу, оформленого 28.04.2022 і Рапортом А. Вінника, змісту пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за 29.04.2022, здійснює вигляд якоїсь перевірки заяви та надає відповідь по її розгляду, де теж спотворено і факти події і суть допомоги, яка видавалась 28.04.2022 в будівлі КЗ «Зеленогайський ліцей Височанської селищної ради». Позивач зазначає, що у своїй відповіді ОСОБА_16 вказує що заява зареєстрована в ЖЄО за №3014 28.04.2022, а продукти харчування закуплені за бюджетні кошти, на підставі вимог постанови КМУ №328/22 визначає як гуманітарну допомогу згідно проекту Президента України «Продуктовий набір кожному громадянину», який формується у вільному обсягу і надається на видачу волонтерами на добровільних засадах. Пропонує незгоду з його рішенням оскаржувати в Харківському районному суді Харківської області, який на той час не здійснює судочинство. Тобто ОСОБА_16 повністю ігнорує його права, що потребують захисту органами поліції, згідно норм ЗУ «Про Національну поліцію» і надає можливість їх порушувати далі, що призвело до того, що продукти харчування, що повинні були видані йому та його дружині зникли в невідомому напрямку, а ним так і не були видані. За вказаних обставин позивач в порядку реалізації свого права на відшкодування йому, як особі, яка зазнала порушення гарантованого права ст. 40 Конституції України, у зв`язку з його зверненням до поліції 28.04.2022, при розгляді поліцейськими ВП №3 ХРУП №1 моральної шкоди вирішив звернутись до суду в порядку цивільного судочинства з відшкодуванням моральної шкоди на загальних засадах.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийнятим рішенням службових осіб ВП № 3 ХРУП № 1 ГУ Національної поліції в Харківській області та розміром моральної шкоди

Із вказаними висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

В позовній заяві приводиться лише оціночне судження позивача щодо завдання йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивач не погоджується з результатами розгляду його звернення.

При цьому позивачем не конкретизовано, в чому саме виразилася завдана позивачу з боку відповідача моральна шкода, та не надано належних та допустимих доказів, того, що з вини відповідача позивачу ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода та наявність причинного зв`язку між шкодою, завданою позивачу і протиправним діянням заподіювача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інсанції про відсутність підстав для задовлення позовних вимог, оскільки при розгляді справи позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди з боку відповідачів, а також підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою, про спричинення якої зазначає позивач ОСОБА_1 , і протиправним діянням відповідачів.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 06.12.2024 року.