УХВАЛА

15 січня 2024 року

м. Київ

справа № 185/1177/21

провадження № 61-18752ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічнім позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 06 грудня 2018 року в розмірі 100 761,41 грн.

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом АТ «Універсал Банк» про визнання договору неукладеним.

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 09 грудня 2021 року позов АТ «Універсал Банк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 06 грудня 2018 року у розмірі 18 473,23 грн. У задоволенні іншої частини первісного позову відмовив. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 15 червня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задовольнив. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року в частині позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасував. Позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за тілом кредиту за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 06 грудня 2018 року станом на 03 грудня 2020 року у розмірі 104 157,39 грн. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 залишив без змін. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

15 липня 2022 року ОСОБА_1 надіслав, засобами поштового зв`язку, до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, в якій просив суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Верховний Суд ухвалою від 22 серпня 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

26 серпня 2022 року ОСОБА_1 повторно надіслав на електронну пошту Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року.

Верховний Суд ухвалою від 05 вересня 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року на підставі пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України.

04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 втретє подав касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, у якій просив передати розгляд справи Великій Палаті Верховного Суду, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати повністю, залишивши в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 05 жовтня 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року на підставі пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України.

29 грудня 2023 року ОСОБА_1 вчетверте подав касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, у якій просив скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції, передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У силу вказаної імперативної норми процесуального права повторне касаційне оскарження судового рішення заборонено, а тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Таке процесуальне обмеження, передбачене пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення, є загальним для всіх суб`єктів, що узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а відтак не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд роз`яснює, що відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Також, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, та інше.

Ураховуючи, що ухвалами Верховного Суду від 22 серпня 2022 року, 05 вересня 2022 року та від 05 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, у відкритті касаційного провадження за вчетверте поданою ОСОБА_1 касаційною скаргою на вказане рішення слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічнім позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору неукладеним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров