04 грудня 2024 року м. Київ
справа № 202/5665/21
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просила суд:
визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 03 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2975;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 17 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 2349;
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки серії DN0GK/1 № 2352, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О.

В задоволенні вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 03 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В. (зареєстрований в реєстрі за № 2975), та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 17 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О. (зареєстрований в реєстрі за № 2349), відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 454, 00 грн з кожного з відповідачів окремо.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року залишено без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір DNF0GK/1 від 17 вересня 2018 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О., зареєстрований в реєстрі за № 2353.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року залишено без змін.

Переглядаючи зазначену справу в касаційному порядку, колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірна квартира належить позивачці як спадкоємиці першої черги за законом за правом представлення з моменту відкриття спадщини та вибула з власності поза її волею.

Відтак, ОСОБА_1 є власником спірного майна з часу відкриття спадщини, тобто з 07 квітня 2016 року в силу частини третьої статті 1223 ЦК України.

Оскільки договір іпотеки серії DN0GK/1 № 2352, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був вчинений з порушенням норм чинного законодавства, внаслідок чого права позивачки як власника майна, який не надавав згоду на його передачу в іпотеку, були порушені, зазначений договір підлягає визнанню недійсним.

Однак з висновками Верховного Суду погодитися не можу з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі № 202/3269/18, яке набрало законної сили, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Суди встановили, шо під час перебування спірного нерухомого майна у власності ОСОБА_2 , останній 17 вересня 2018 року передав спірну квартиру в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, серія DN0GK/1 № 2352, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О.

Встановивши, що ОСОБА_2 не набув права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, визначені законом та передача спірної нерухомості в іпотеку відбулася не з волі власника ОСОБА_1 , Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

У практиці касаційного суду неодноразово застосовувалася конструкція "добросовісного іпотекодержателя" і вказувалося про необхідність захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав на нерухомість (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі N 449/1154/14, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року в справі N 718/2468/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року в справі N 715/32/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі 509/1157/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі N 707/807/21).

Конструкція "добросовісного іпотекодержателя" (тобто того, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із "не власником"), хоча й прямо не передбачена в приватному праві, але є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України). Якщо ЦК України допускає набуття права власності добросовісним набувачем (стаття 330 ЦК України) найбільш повного та абсолютного речового права (права власності) від неуповноваженої особи, то набуття такого права на чужу річ (обмеженого речового права) як права іпотеки, також має допускатися правопорядком.

Законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки, оскільки в українському праві відсутня залежна недійсність для таких випадків (має місце тільки в одиничних випадках, передбачених у законі - наприклад, частина друга статті 548, частина четверта статті 1119 ЦК України). Тому повинна враховуватися добросовісність / недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. При цьому очевидно, що добра совість "лікує" таку ваду набуття права іпотеки як укладення договору не власником.

До обставин, які можуть свідчити, що недобросовісність іпотекодержателя відноситься, зокрема: момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю. Конструкція "добросовісного іпотекодержателя", зокрема, має виключатися в тому разі, коли майно було вкрадене у власника або в особи, якій власник передав майно у володіння.

Власник, який за допомогою віндикаційного позову чи реституції повернув майно від неуповноваженого іпотекодавця "займає" місце останнього у відносинах іпотеки. Очевидно, що до власника, який задовольнив вимоги іпотекодержателя, переходить у порядку суброгації (частина третя статті 528 ЦК України) право вимагати з боржника виконання зобов`язання, яке було забезпечене іпотекою.

Практика вирішення спорів за позовом власника про захист його права власності, обтяженого іпотекою на користь особи, з якою він не перебуває у зобов`язальних відносинах, має враховувати добросовісність іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав на нерухомість. Необхідність врахування конструкції "добросовісного іпотекодержателя" зумовлюється тим, що у протилежному випадку існують очевидні ризики непропорційного втручання у права "добросовісного іпотекодержателя".

Зазначені висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23), які зроблені в аналогічній справі.

Суди при розгляді справи не перевіряли зазначене, ними не встановлено обставин, що свідчать про недобросовісність іпотекодержателя, фактично підставою для визнання недійсним договору іпотеки слугувало те, що позивачка є власником, право якої поновлено судовим рішенням, а відтак укладений договір колишнім власником з кредитором у забезпечення зобов`язання є недійсним. Такі висновки про визнання недійсним договору іпотеки зроблені у супереч правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23).

За таких обставин суди зробили помилковий висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки недобросовісність іпотекодержателя не встановлена. Вважаю, що колегія суддів мала всі підстави для скасування вказаних судових рішень, з ухваленням у справі рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки.

СуддяМ. Є. Червинська