Дата документу 12.08.2024 Справа № 334/9414/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9414/23 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22-ц/807/711/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник ПрАТ «СК «Уніка» - адвокат Білий В.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 10.11.2021 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу Мітсубіші (д.р.н. НОМЕР_1 ). Договір було укладено відповідно до Закону України «Про страхування»

26.11.2021 року в м. Запоріжжі сталося ДТП за участю транспортного засобу ЗАЗ (д.р.н. НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Мітсубіші (д.р.н. НОМЕР_1 ), під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Мітсубіші (д.р.н. НОМЕР_1 ), який був застрахований ПрАТ «СК «Уніка» за договором добровільного страхування наземного транспорту №009083/4605/0000177.

Згідно постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2022 року (справа №334/9566/21) про адміністративне правопорушення ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок ДТП було завдано майнову шкоду власнику автомобіля Мітсубіші (д.р.н. НОМЕР_1 ).

На підставі заяви потерпілої особи, договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт № 00477807 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 73 341,00 грн.

Розрахунок суми страхового відшкодування: 74 916,00 грн. (вартість відновлювального ремонту, згідно рахунку) 1 575,00 грн. (франшиза) = 73 341,00 грн.

Згідно звіту №26780 вартість відновлювального ремонту ТЗ становить 79 173,08 грн., вартість матеріального збитку 59 701,21 грн.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу ЗАЗ (д.р.н. НОМЕР_2 ) була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в ТЗДВ «СК «КРЕДО» згідно полісу № ЕР/203573571. Ліміт відповідальності ТЗДВ «СК «КРЕДО» становить 130 000,00 грн., франшиза 2 600,00грн.

27.07.2022 рішенням господарського суду Запорізької обл. (справа №908/715/22) позов ПрАТ «СК «УНІКА» до ТЗДВ «СК «КРЕДО» задоволено та стягнуто 57 101,21 грн., що дорівнює вартості матеріального збитку (59 701,21) за вирахуванням франшизи (2600,00).

Таким чином частина невідшкодованого збитку становить: 73 341,00 грн. (сума страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка») 57 101,21 грн. (сума страхового відшкодування ТЗДВ «СК «КРЕДО») = 16 239,79 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ПрАТ «СК «Уніка» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 16 239,79 грн., судовий збір в сумі 2 684 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2024 року у задоволені позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ПрАТ «СК «Уніка» - адвокат Білий В.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов; також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., 4 542,00грн. - за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн. у суді першої інстанції та 10 000,00грн. за підготовку та подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що системний аналіз ст.ст. 22, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст.ст. 22, 28, 29, 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень (франшиза, знос, страхова сума тощо) щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Відповідальність відповідача застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відшкодування за яким має особливості, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, правила ст. 29 Закону №1961-IV покладають на страховика обов`язок у разі пошкодження транспортного засобу відшкодувати потерпілому не всі витрати, а лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у встановленому законом порядку.

Тобто, даний Закон встановлює законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме, розмір страхової виплати визначається з урахуванням зносу автомобіля, що, у свою чергу, згідно ст. 1194 ЦК України покладає на винуватця обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у разі її недостатності.

Зауважує, що Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія ЕР № 203573571 (згідно роздруківки з бази МТСБУ), який є діючим станом на 26.11.2021, встановлений ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 130 000,00 грн., розмір франшизи - 2 600,00 грн.

Статтею 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Відмовляючи у задоволенні позову суд фактично визнав страховика відповідача зобов`язаною особою в повному розмірі та не з`ясував/врахував наявність фізичного зносу (ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») і розмір франшизи, хоча зазначені фактичні дані вже з`ясовувались та знайшли своє відображення у рішенні господарського суду Запорізької області від 27.07.2022 (справа №908/715/22).

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 12.08.2024 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявнимив ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив і того, що ліміт відповідальності ТДВ «СК «КРЕДО» становить 130 000 грн., що повністю покриває завдану шкоду, по суті, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення суми, у стягненні якої і виплаті якої йому було відмовлено іншим страховиком, і ця вимога не ґрунтується на приписах закону. Твердження позивача про те, що заявлена до стягнення сума є різницею між лімітом відповідальності іншого страховика та фактично завданою шкодою не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» та ОСОБА_2 (далі - Страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 009083/4605/0000177 від 10.11.2021 (далі-Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом «Mitsubishi Lancer» д/н НОМЕР_1 , та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнання.

Строк дії договору встановлено з 11.11.2021 до 24 год. 00 хв. 10.11.2022 (п. 13 Договору).

26.11.2021р. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Mitsubishi Lancer» д/н НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_2 , та «ЗАЗ 11027» д/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО» згідно полісу № ЕР/203573571.

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2022 у справі №334/9566/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність власника легкового транспортного засобу «ЗАЗ 11027», д/н НОМЕР_2 , застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія ЕР № 203573571, який є діючим станом на 26.11.2021. Встановлений ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну 130000,00 грн., розмір франшизи 2600,00 грн.

Страхувальник ( ОСОБА_2 ) 29.11.2021 звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 , проведено його огляд та складено протокол огляду транспортного засобу №26780 від 30.11.2021, яким зафіксовано деталі та опис пошкодження застрахованого транспортного засобу.

З урахуванням умов договору представником позивача був складений Страховий Акт №00477807 від 13.12.2021, яким визначена сума страхової виплати у розмірі 73 341,00 грн.

Позивач 14.12.2021 перерахував СТО (ФОП ОСОБА_3 ) страхове відшкодування в розмірі 59 875,00 грн., про що свідчить платіжне доручення №266112. Суму в розмірі 13 466,00 грн. утримано в рахунок погашення другого, третього та четвертого страхового платежу згідно п. 12 договору.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2022 року (справа № 908/715/22) позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» про стягнення 57 101,21 грн. страхового відшкодування задоволено.

Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» (проспект Моторобудівників, буд. 34, м. Запоріжжя, 69068, ідентифікаційний код 13622789) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, місто Київ, вул. Олени Теліги, буд. 6 літ. В, ідентифікаційний номер 20033533) 57 101,21 грн. страхового відшкодування, 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 2 481,00 грн. судового збору.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Вимоги щодо укладення договорів страхування за окремими класами страхування/категоріями страхових ризиків для врегулювання правовідносин, за якими вимагається обов`язкова наявність договору, можуть бути визначені законодавством.

За ст. 979 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (стаття 22 вказаного Закону).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №14-176цс18.

Колегія суддів зазначає, що на Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО», як страховика відповідача, покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Судом першої інстанції не було враховано, що статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Аналогічні висновки, викладеного Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 у справі №754/1114/15-ц, від 21лютого 2020року у справі №755/5374/18, від 22 квітня 2020 року, у справі №756/2632/17, від 22 квітня 2021 року у справі №759/7787/18, від 11 серпня 2021 року у справі №554/8473/19.

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» було відшкодовано суму в розмірі 57 101,21 грн., яка була погоджена з ПрАТ «СК «УНІКА»

Отже, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «СК «УНІКА» у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме 57 101,21 грн. (вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу), а відтак у страховика відповідача не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, не зважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Оскільки страхова виплата Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» у розмірі 57 101,21 грн., не покриває суму виплаченого страхового відшкодування ПрАТ «СК «УНІКА», відтак колегія суддів приходить до висновку, що не відшкодована сума матеріального збитку в розмірі: 73 341,00 грн. (сума страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка») 57 101,21 грн. (сума страхового відшкодування ТЗДВ «СК «КРЕДО») = 16 239,79 грн. підлягає стягненню з відповідача відповідно до ст. 1194 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що він, не погоджуючись з сумою виплати Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» у розмірі 57 101,21грн., зверталася до останньої з будь-якими скаргами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2024 року у цій справі підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ПрАТ «СК «УНІКА».

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2 684 грн. 00 коп.

Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2684 грн. (а.с. 1).

Згідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, при подачі апеляційної скарги необхідно сплатити 4 026 грн. 00 коп. (2 684 грн.* 150 %).

Водночас, у зв`язку з початком функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), а саме: «Електронний кабінет», «Електронний суд» та підсистеми відеоконференцзв`язку, статтю 4 Закону України «Про судовий збір» було доповнено частиною третьою, згідно з якою при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ПрАТ «СК «УНІКА» сформував апеляційну скаргу в системі «Електронний суд».

Оскільки апеляційну скаргу було подано в електронній формі, з урахуванням положень ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору при поданні апеляційної скарги становить 3 220,80 грн. (4 026 грн. * 0,8).

При поданні апеляційної скарги ПрАТ «СК «УНІКА» сплачено судовий збір в більшому розмірі, а саме, в сумі 4 542 грн. (а.с. 101).

За вказаних обставин, з огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачана користь ПрАТ «СК «УНІКА» підлягають стягненню 5 904,80 грн. (2 684 грн. + 3 220,80 грн.) в рахунок відшкодування судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Крім того, представник позивача просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. у суді першої інстанції та 10 000,00грн. за підготовку та подання апеляційної скарги.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи надані представником позивача докази та прийняту судом апеляційної інстанції постанову про задоволення апеляційної скарги представника ПрАТ «СК «УНІКА» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2024 року, колегія суддів погоджується, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених ПрАТ «СК «УНІКА» у суді першої та апеляційної інстанції.

В підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 8 000,00 грн., представником позивача надано копії: договору доручення № ЮК/СУ на правові (юридичні-консультативні) послуги від 02.09.2019 року; додаткову угоду № 2 до договору доручення № ЮК/СУ від 02.09.2019 року, що датована 02.01.2023 року; договору № 1/23ю про надання правової допомоги від 02.01.2023 року; додаток № 2 до договору про надання правової допомоги № 1/23ю від 02.01.2023 року; акту (звіту) прийому-передачі наданих послуг №1/31658 до договору про надання правової допомоги №1-23ю від 02 січня 2023 року, що датований 10.10.2023 року на суму 8 000 грн.; довіреності №24 від 16.01.2023 року; свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції сумі 10 000,00 грн., представником позивача надано копії: довіреності № 783/4 від 20.12.2023 року; акту (звіту) прийому-передачі наданих послуг №2/31658 до договору про надання правової допомоги №1/23ю від 02 січня 2023 року, що датований 15.02.2024 року на суму 10 000 грн.; свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з копій акту (звіту) прийому-передачі наданих послуг №1/31658 до договору про надання правової допомоги №1-23ю від 02 січня 2023 року, що датований 10.10.2023 року, та акту (звіту) прийому-передачі наданих послуг №2/31658 до договору про надання правової допомоги №1/23ю від 02 січня 2023 року, що датований 15.02.2024 року, надані адвокатом послуги, серед іншого, включають в себе послуги з опрацювання документів, матеріалів справи, доказів, тощо.

Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».

З урахуванням вказаного правового висновку, обґрунтувань стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих документів, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, та 4 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, а всього 7 000 грн., у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2024 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову, якою позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ), на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги 6-В, корп. 4, ідентифікаційний код 20033533) в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - траспортної пригоди, 16 239 (шістнадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) грн. 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ), на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги 6-В, корп. 4, ідентифікаційний код 20033533) судовий збір в загальному розмірі 5 904 (п`ять тисяч дев`ятсот чотири) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ), на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О. Теліги 6-В, корп. 4, ідентифікаційний код 20033533) витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2024 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

С.В. Кухар