У х в а л а

6 грудня 2024 року

м. Київ

Справа № 161/20207/23

Провадження № 61-15087ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Міщук Ірина Володимирівна (далі - адвокат),

на рішення Луцького міськрайонного суду від 3 липня 2024 року, додаткове рішення цього суду від 25 липня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 8 жовтня 2024 року

у справі за позовом скаржниці до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - відповідачі) про зобов`язання демонтувати пристрій (камеру відеоспостереження), стягнення відшкодування моральної шкоди та

в с т а н о в и в :

1. У листопаді 2023 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати відповідачів демонтувати камеру зовнішнього відеоспостереження, розміщену на фасаді належного їм будинковолодіння, стягнути з них солідарно 30 000,00 грн відшкодування моральної шкоди та 13 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

2. 3 липня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 10 липня 2024 року відповідачі подали до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просили стягнути зі скаржниці на користь кожного із них по 10 000,00 грн.

4. 25 липня 2024 року суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення, згідно з яким стягнув зі скаржниці на користь кожного відповідача по 5 000,00 грн; відмовив у задоволенні інших вимог.

5. Не погодившись із зазначеними рішеннями суду першої інстанції, скаржниця подала апеляційну скаргу.

6. 8 жовтня 2024 року Волинський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

7. 5 листопада 2024 року адвокат в інтересах скаржниці подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати: (1) рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про солідарне стягнення з відповідачів 30 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, 13 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 1 073,60 грн сплаченого судового збору, (2) додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення зі скаржниці на користь відповідачів 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, (3) постанову суду апеляційної інстанції повністю. Також просив ухвалити: (1) нове судове рішення про солідарне стягнення з відповідачів 30 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, 13 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 1 073,60 грн сплаченого судового збору; (2) нове додаткове рішення про відмову у задоволенні заяви відповідачів про ухвалення додаткового рішення.

8. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

8.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

8.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

8.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

8.4. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

8.5. Предметом позову було зобов`язання демонтувати камеру відеоспостереження та стягнення 30 000,00 грн відшкодування моральної шкоди. З огляду на такий предмет справа є незначної складності. Тому Верховний Суд визнає її малозначною.

8.6. Скаржниця не обґрунтувала ні те, що її касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, ні те, що скаржниця позбавлена можливості спростувати при розгляді якоїсь іншої справи обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями у справі № 161/20207/23, ні те, що остання становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для самої скаржниці. Інакше кажучи, відсутнє обґрунтування випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

9. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

9.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

9.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

9.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

9.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

9.5. Скаржниця отримала доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мала можливість навести аргументи та докази на користь її позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом(частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.

9.6. Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усувають недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо повноти останнього. Додаткове рішення не може змінити суті основного рішення, містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі, вирішувати вимоги, які суд не розглядав у судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове до нього рішення втрачає силу. Отже, додаткове рішення є невід`ємною частиною основного рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/4441/17).

9.7. Скаржниця подала касаційну скаргу на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції і на постанову апеляційного суду у справі незначної складності, яка є малозначною. Судові рішення у такій справі за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність права скаржниці на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 3 липня 2024 року, додаткове рішення цього суду від 25 липня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 8 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання демонтувати пристрій (камеру відеоспостереження), стягнення відшкодування моральної шкоди.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко