КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 753/8211/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року, постановлену у складі судді Коренюк А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна,

встановив:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період часу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року за адресою АДРЕСА_1 , визнання спільним сумісним майном подружжя квартири АДРЕСА_2 , та поділ такого майна шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 права власності по 1/2 частині квартири за кожним.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

11 квітня 2024 року у судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт та заборону відчуження (укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування, укладання іпотечних, спадкових договорів) на користь третіх осіб квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року у задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що посилання судді на відсутність обґрунтованих підстав та ризиків, є надуманим та не відповідають вимогам процесуального права та Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову. Стверджує, що в частині першій постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 11 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»зазначено, що потрібно звернути увагу судів на те, що за змістом ч.1 ст.151 Цивільного процесуального кодексу України, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, які беруть участь у справі.

Звертає увагу, що законодавець передбачив випадки, коли позов не забезпечується. Перелік таких випадків є вичерпним. Вказує, що предмет спору ОСОБА_1 не відноситься до такого переліку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6 вважає апеляційну скаргу позивача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що доводи заявника належним чином не обґрунтовані підставами застосування заходу забезпечення позову як накладення арешту на квартиру, не надано доказів існування реальної загрози утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, відсутні будь-які встановлені обставини, які б свідчили про те, що відповідачем може бути відчужено спірну квартиру, у зв`язку з чим суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для забезпечення позову. Вважає, що ухвала постановлена з дотриманням процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати.

Відповідач ОСОБА_7 та представник відповідача ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_4 вважала апеляційну скаргу обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову ухвалою від 11 квітня 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для задоволення заяви про забезпечення позову має бути встановлений судом факт реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. При цьому приймається до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, проте саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

За таких підстав, враховуючи відсутність обґрунтування заяви про забезпечення позову, судом встановлена відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідно саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до кожного конкретного випадку.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна.

Позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період часу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року за адресою АДРЕСА_1 , визнання спільним сумісним майном подружжя квартири АДРЕСА_2 , та поділ такого майна шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину квартири за кожним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з лютого 2013 року по червень 2015 року, позивач та відповідач створили сім`ю без реєстрації шлюбу. Проживали разом в квартирі батьків позивача, вели спільний побут, несли спільні витрати, подорожували та інше. В цей період ними була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . При оформленні договору купівлі - продажу квартири 03 червня 2014 року, за згодою сторін, підписантом договору стала відповідач. 03 червня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. 23 грудня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. На підставі викладеного, позивач вважає, що вказана квартира була придбана під час перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах, відповідно частина квартири повинна належати саме йому.

Разом з тим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року, спірна квартира визнана особистою приватною власністю ОСОБА_5 та позбавлено ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11 квітня 2024 року.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову 11 квітня 2024 року, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 обґрунтовували заяву тим, що до вирішення даного спору по суті відповідач може продати, подарувати чи іншим способом провести відчуження спірного майна, що може утруднити чи унеможливити виконання судового рішення.

Виходячи зі змісту позовної заяви, заяви про забезпечення позову та поданих заявником доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки подана заявником заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали заяви - відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду.

Судом першої інстанції надано належну оцінку відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам, не встановлено реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивачем не наведено об`єктивних даних, що існує реальна загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду за наслідками розгляду заявлених позовних вимог про визнання спірної квартири спільним сумісним майном та поділу такого майна, адже з матеріалів справи вбачається, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо права власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3 існує з 2021 року.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень щодо справи № 753/8974/21 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, заходи забезпечення позову у вказаній справі судом не вживались. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені.

Згідно з наявним у матеріалах справи витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 станом на 26 липня 2023 року, зареєстрований ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 32, т. 2), батьками якого відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 є сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( а.с. 28, т. 1).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до п. 16, 17 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07 лютого 2022 року, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема, одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку.

Відповідно до п.1.8, 1.9 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (з відповідними змінами), при посвідченні правочину щодо відчуження нерухомого майна відчужувач цього майна подає заяву про наявність/відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним нерухомим майном нотаріус має право додатково витребовувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення такого правочину.

У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Таким чином, враховуючи, що спір щодо вказаної квартири триває з 2021 року, в ній зареєстроване місце проживання малолітньої дитини, батьками якої є сторони у справі, представник позивача не довів належними доказами намірів відповідача відчужити зазначене нерухоме майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Посилання представника позивача в заяві про вжиття заходів забезпечення позову на можливість відповідача здійснити відчуження спірного майна, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для її задоволення у даному конкретному спорі, оскільки право користування спірною квартирою має малолітній син сторін, тому відчуження квартири та зміна місця проживання дитини потребує згоди другого з батьків, яким є позивач ОСОБА_1 .

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 травня 2024 року у справі № 405/6738/23, питання необхідності вжиття заходів забезпечення позову, їх обґрунтованість та співмірність із заявленими вимогами, збалансованість інтересів сторін, є предметом дослідження, виходячи з конкретно встановлених обставин справи, а тому не може бути формального чи уніфікованого підходу. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 200/12227/17 та від 27 січня 2021 року у справі № 361/3399/20 зазначено, що «достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.»

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність постановленої ухвали не впливають, оскільки позивачем не наведено обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову та не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.