Справа № 583/2976/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Плотникової Н.Б.

при секретарі - Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Охтирка справу за заявою відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2024 р. від відповідачки ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат, в якій просить покласти на позивача ОСОБА_2 судові витрати, понесені нею (відповідачкою) у цій справі. До заяви додано квитанцію на суму 3000 грн., акт № 17/07/24 про надання юридичних послуг (виконання зобов`язання) від 17.07.2024 р., детальний опис наданих юридичних послуг, договір про надання правової допомоги № 15/07/24 від 15.07.2024 р., ордер серії ВІ № 1127481 від 15.07.2024 р.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву про ухвалення додаткового рішення підтримала.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомленій у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Таке відшкодування судових витрат повинно здійснюватися відповідно до умов, підстав та у порядку, передбаченому Главою 8 Розділу I ЦПК України.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду саме відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, для компенсації на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, саме відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивачем здійснені під час розгляду справи, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року (пункт 7.15) у справі № 911/3312/21, провадження № 12-43гс22.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Із системного аналізу частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 148/312/16-ц, від 14 січня 2021 року в справі № 521/3011/18.

Таким чином, для задоволення вимог відповідачки про стягнення з позивача компенсації здійснених судових витрат, вона повинна була довести, які саме необґрунтовані (неправильні, недобросовісні) дії позивачем здійснені при звернення до суду, під час розгляду справи та у чому вони виражені. Проте, належних доказів таких дій заява відповідачки не містить.

Саме собою пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. Тобто для стягнення компенсації здійснених відповідачкою витрат, пов`язаних з розглядом справи, вона повинна довести, що позовна заява була подана внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 757/54659/21-ц (провадження № 61-18231св23).

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. При цьому Верховний Суд вказав, що із системного тлумачення положень частин 5 та 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

З матеріалів справи вбачається, що 14.06.2024 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про оспорювання батьківства, в якому просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 113 від 29.07.2022 р. про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Охтирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвалою суду від 25.07.2024 року за клопотанням позивача по справі була призначена судово-медична молекулярно-генетична експертиза, на вирішення якої поставлено питання: Чи є ОСОБА_2 біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .? На час проведення експертизи провадження по справі було зупинено.

У відповідь на заявлене експертом клопотання для відбору порівняльних зразків до експертної установи з`явились ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивачем було оплачено вартість проведення експертизи в сумі 20694,48 грн.

03.10.2024 р до суду надійшов висновок судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи № СЄ-19/119-24/12549-БД від 24.09.2024 р., відповідно до якого ОСОБА_2 може бути біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ймовірність даної події складає 99,99999993%.

Ухвалою суду від 08.10.2024 р. поновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 30.10.2024 р. на 08.10 год.

30.10.2024 р. від представника позивача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 30.10.2024 р. позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України у зв`язку з тим, що представник позивача до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однак, відповідачкою не надано доказів і матеріали справи таких не містять, що дії позивача є необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення витрат відповідачем, як і відсутні докази про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це його диспозитивне право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 449/1290/20, провадження № 61-18698св21.

В цій справі позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, проте після отримання висновку генетичної експертизи позивач реалізував надане йому процесуальним законом право на залишення позову без розгляду на стадії до початку розгляду справи по суті. А отже дії позивача є такими, що відповідають вимогам процесуального закону, а тому вони не можуть вважатись недобросовісними.

З огляду на відсутність доказів про необґрунтовані дії позивача заява відповідачки про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 137, 141, 142, 270 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 11.11.2024 р.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області Н.Б. Плотникова