Справа № 462/2167/22 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н. М.
Провадження № 22-ц/811/351/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

17.05.2022 року представник ОСОБА_2 - Федулов О.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір відступлення франшизи «FitCurves», укладений 16.06.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за договором відступлення франшизи від 16.06.2018 року в сумі 15 000 доларів США, що станом на 05.05.2022 року у гривневому еквіваленті становить 438 823 грн 50 коп.; стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 3% річних у сумі 39 530 грн 18 коп.; стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 100 00 грн; стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5 775 грн 94 коп.

Позов обґрунтовував тим, що 16.06.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення франшизи «FitCurves», згідно якого ОСОБА_1 відступила, а ОСОБА_2 набула право володіння франшизою на управління одним центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування на території, означеній як Тернопіль-3. Відступлення франшизи здійснювалося за суму, еквівалентну 15 000 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу. Однак, після укладення договору позивач дізналася, що відповідач не є первісним франчайзі на центр півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування на території, означеній як Тернопіль-3. При цьому, головний франчайзі не уповноважував відповідача на укладення відповідного договору, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не мала повноважень на укладення такого, що є підставою для визнання його недійсним. Просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір відступлення франшизи «FitCurves», укладений 16.06.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за договором відступлення франшизи від 16.06.2018 року у сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що станом на дату подання позовної заяви у гривневому еквіваленті становить 438 823 (чотириста тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять три) грн 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 3% річних у сумі 39 530 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот тридцять) грн 18 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11 200 (одинадцять тисяч двісті) грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 081 (п`ять тисяч вісімдесят одна) грн 26 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вона ( ОСОБА_1 ) не мала повноважень на укладення договору відступлення франшизи «FitCurves», оскільки не є власником чи користувачем франшизи на управління центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у м. Тернопіль, а головний франчайзі - ТОВ «Світ Злагоди» не уповноважував її на укладення будь-яких договорів від імені підприємства, що є підставою для визнання такого договору недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом обману. Однак, вона не вводила позивача в оману щодо прав і обов`язків, якими вона володіє, та не видавала себе за особу, уповноважену на надання франшизи від імені ТОВ «Світ Злагоди». Так, 16.06.2018 року сторони уклали договір відступлення франшизи «FitCurves», згідно якого вона (первісний франчайзі) відступила, а ОСОБА_2 (новий франчайзі) набула право володіння франшизою на управління центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves». Тобто позивач розуміла, що первісний франчайзі лише відступає права, які сама отримала на підставі договору франшизи, а не укладає з позивачем договір франшизи. При цьому, вона не видавала себе за власника франшизи, чого позивач не могла не розуміти.

Суд в оскаржуваному рішенні посилається на пояснення директора ТОВ «Світ Злагоди» як на підтвердження того, що вона без належних підстав видавала себе за особу, яка може укладати договір франшизи. Однак, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що вона вчиняла дії, спрямовані на умисне введення в оману позивача щодо наявності у неї повноважень на укладення оспорюваного договору. При цьому, судом не залучено до участі у справі ТОВ «Світ Злагоди», хоча одним з доводів позивача щодо недійсності оспорюваного правочина є порушення прав та законних інтересів товариства. Вважає, що ОСОБА_2 розуміла, що до неї перейдуть лише ті права, якими наділена первісна франчайзі на підставі договору франчайзингу, укладеного з ТОВ «Світ Злагоди», що свідчить про відсутність передбачених законом підстав вважати, що правочин, укладений 16.06.2018 року між нею та ОСОБА_2 , вчинено під впливом обману.

Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

21.03.2024 представник ОСОБА_2 - Федулов О.В. подав відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1115 ЦК України за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов`язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Відносини, пов`язані з наданням права користування комплексом прав, регулюються цим Кодексом та іншим законом.

Положеннями ст. 1116 ЦК України передбачено, що предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Згідно ст. 1117 ЦК України сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особи, які є суб`єктами підприємницької діяльності.

Договір комерційної концесії укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору концесії такий договір є нікчемним (ст. 119 ЦК України).

Згідно положень ст. 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, що 16.06.2018 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір відступлення франшизи «FitCurves», згідно якого ОСОБА_1 (первісний франчайзі) відступила, а ОСОБА_2 (новий франчайзі) набула право володіння франшизою на управління одним центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування на території означеній як Тернопіль-3.

Згідно п. 2.1. зазначеного договору відступлення франшизи вчинено за суму еквівалентну 15 000 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що оплата вартості, зазначеної у п. 2.1. договору, здійснюється новим франчайзі до підписання цього договору.

21.11.2019 року ОСОБА_2 звернулася до Франківського ВП ГУНП у Львівській області з заявою про те, що 16.06.2018 року ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , зловживаючи довірою, під приводом продажу франшизи заволоділа її грошовими коштами у сумі 15 000 доларів США, що становить в еквіваленті 392 250 грн.

За фактом кримінального правопорушення 22.11.2019 року слідчим Франківського ВП ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003067.

Згідно висновку експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/114-21/9226-ПЧ від 04.06.2021 року, складеного на підставі проведеної в межах кримінального провадження № 0003067 від 22 листопада 2019 року почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» у розділі 9 «Місцезнаходження і реквізити Сторін» на 3-му аркуші договору відступлення франшизи «FitCurves», укладеному 16.06.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний ОСОБА_1 .

Як убачається з протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 10.03.2020 року, складеного адвокатом Федуловим О. В. у межах кримінального провадження № 0003067 у ході проведення тимчасового доступу до речей та документів останній ознайомився з Договором франчайзингу № 01/11-18 від 01.11.2018 року, субліцензійним договором № 01/11-18 від 01.11.2018 року, угодою про відступлення прав за договором франчайзингу № 20/08-17 від 20.08.2017 року, договором франчайзингу № 20/08-17 від 20.08.2017 року, договором франчайзингу № 02/10-14 від 02.10.2014 року, субліцензійним договором № 02/10-14 від 02.10.2014 року, повідомленням за вих. № 4-03/19 від 04.03.2019 року.

Згідно опису речей та документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 10.03.2020 року до протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 10.03.2020 року на виконання ухвали слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 12.02.2020 року, постановленої в межах кримінального провадження № 0003067, директор ТОВ «Світ Злагоди» пояснив, що ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Світ Злагоди», ТОВ «Світ Злагоди» не уповноважувало ОСОБА_1 бути представником товариства, у тому числі, щодо укладення договорів відчуження франшизи «FitCurves». ТОВ «Світ Злагоди» не укладало з ОСОБА_1 договорів відступлення франшизи щодо права користування чи володіння франшизою «FitCurves», наданої на управління 1 (центром) півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» в місці розташування означеному як Тернопіль-3, Україна. ТОВ «Світ Злагоди» не отримувало від ОСОБА_1 грошових коштів, в якості оплати за відступлення франшизи «FitCurves» ОСОБА_2 .

Матеріалами справи встановлено, що 20.08.2017 року між ТОВ «Світ Злагоди», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір франчайзингу № 20/08-17, згідно якого ТОВ «Світ Злагоди» надало ОСОБА_1 та ОСОБА_4 франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування на території Львів - 9.

01.11.2018 року між ТзОВ «Світ злагоди», ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір франчайзингу № 01/11-18, згідно якого ТОВ «Світ Злагоди» надало ОСОБА_1 франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» в місці розташування на території Львів -10.

Відтак, ОСОБА_1 отримала право на використання торгового знаку «FitCurves» лише на території Львів-9 та Львів-10.

Пунктом 14.D зазначеного вище договору передбачено, що франчайзі та його учасники не мають права передавати будь-яких прав та обов`язків щодо установи франчайзі або будь-якої частки в ній без чіткої письмової згоди Компанії. Франчайзі зобов`язаний повідомити Компанію про намір передачі прав та обов`язків в письмовій формі рекомендованим листом з повідомленням про його вручення, в якому повинен зазначити ім`я гаданого отримувача, його адресу, довідку про фінансову кваліфікацію та досвід підприємницької діяльності за останні 5 років.

При цьому, як убачається з договору франчайзингу № 02/10-14 від 02.10.2014 року франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування на території Тернопіль - 3 ТОВ «Світ Злагоди» надало ОСОБА_6 .

Відомості про те, що ОСОБА_1 отримала право на використання торгового знаку «FitCurves» на території Тернопіль-3 відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що жодних прав на використання та розпоряджання франшизою на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» та використання товарного знаку «FitCurves» у місці розташування, на території Тернопіль - 3, ОСОБА_1 не мала, а відтак і не могла відступити таку франшизу ОСОБА_2 .

При цьому, матеріалами справи встановлено, що грошові кошти від імені ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 за відступлення останній франшизи «FitCurves», на рахунки ТОВ «Світ Злагоди» не надходили.

Як убачається з пояснень ОСОБА_2 , наданих нею в суді першої інстанції, вона протягом тривалого часу була знайома з відповідачем ОСОБА_1 . На початку літа 2018 року ОСОБА_1 запропонувала їй придбати франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» на території Тернопіль - 3 за 15 000 доларів США. На зазначену пропозицію ОСОБА_2 погодилась та 16.06.2018 року передала кошти ОСОБА_1 в рахунок оплати згідно умов договору відступлення франшизи «FitCurves». Після цього ОСОБА_2 почала займатися організацією діяльності фітнес-центру. Приблизно в кінці лютого 2019 року від працівників ТОВ «Світ Злагоди» вона дізналась, що не є власницею франшизи на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» на території Тернопіль - 3. При цьому ОСОБА_1 також не була власницею зазначеної франшизи та не мала права розпоряджатися нею. Жодних грошових коштів підприємство від ОСОБА_1 в якості оплати франшизи не отримувало. У подальших розмовах ОСОБА_1 визнала, що не мала права укладати такий договір та обіцяла повернути кошти, однак цього не зробила.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, відповідач не мала повноважень на укладення оспорюваного договору відступлення франшизи «FitCurves», оскільки не була власником чи користувачем франшизи на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» та використання товарного знаку «FitCurves» у місці розташування на території Тернопіль - 3, а головний франчайзі - ТОВ «Світ Злагоди» не уповноважував її на укладення будь-яких договорів від імені підприємства, грошових коштів за відчуження франшизи від відповідача не отримував. Таким чином, з 16.06.2021 року (часу укладення оспорюваного договору) ОСОБА_1 безпідставно користується грошовими коштами позивача, що є підставою для стягнення 15 000 доларів США, сплачених ОСОБА_2 на виконання недійсного договору, та 3% річних, розмір яких згідно розрахунку позивача становить 39 530 грн 18 коп, що не спростовано відповідачем.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

Доводи скарги щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції про визнання договору недійсним з підстав, що такий укладений внаслідок обману зі сторони відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом оскаржуваного рішення, з якого убачається, що договір визнано судом недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки такий не відповідає вимогам закону, так як укладений особою, яка не мала права на його укладення.

При цьому, колегія суддів враховує, що в цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень зіслався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Стягуючи з відповідача в користь позивача моральну шкоду, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності факту спричинення позивачу моральних страждань, пов`язаних з негативними емоціями, які виникли у ОСОБА_2 у зв`зку з укладенням недійсного договору, передачею нею на виконання недійсного зобов`язання значної суми коштів та безпідставним утриманням зазначених коштів відповідачем.

Колегія суддів також погоджується з розміром моральної шкоди в сумі 30 000 грн, стягнутої з відповідача в користь позивача, оскільки така визначена судом з дотриманням вимог розумності, справедливості та відповідає обставинам справи.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 06 грудня 2024 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра