ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2024 року м. Кропивницький

справа № 941/924/21

провадження № 22-ц/4809/1440/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Письменного О. А., Чельник О. І.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ковальової Тетяни Юріївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2024 року у складі судді Колесник С. І. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:

-встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2009 року;

-визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 20 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О. Є. 20 червня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1311, згідно якого все своє спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 , та свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_2 на підставі вказаного заповіту;

-стягнути на свою користь з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 916 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким з 2009 року позивач проживала однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, утримували житло, спільно харчувалися. Крім того, ОСОБА_1 піклувалась про стан здоров`я ОСОБА_3 та була призначена його опікуном.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини більше п`яти років, остання з метою оформлення спадщини 03 січня 2018 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 за життя 20 червня 2007 року склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 вважала, що даний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, а через зловживання алкоголем останній не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, як наслідок, звернулась до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, будь-які належні та допустимі докази порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні відсутні, а позивачем не доведено, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Також суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом однією сім`єю у періоди часу, вказані в позові (не менше 5 років до відкриття спадщини), а самі по собі показання свідків не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Ковальова Т. Ю., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не забезпечив повторне призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для підтвердження факту того, чи могло зловживання алкогольними напоями на протязі тривалого часу ОСОБА_3 вплинути на його психічний стан на час укладення заповіту 20 червня 2007 року.

Призначена судом першої інстанції 09 травня 2023 року експертиза не була здійснена у зв`язку з несплатою позивачем коштів за її проведення з причин, які не залежали від неї, адже надані ОСОБА_1 судом першої інстанції реквізити на оплату посмертної судово-психіатричної експертизи були нечитабельними, про що неодноразово зазначалось у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції не врахував доводи свідків, які були залучені зі сторони позивача для підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 .

Крім того, судом першої інстанції було проігноравно той факт, що позивач була законним опікуном ОСОБА_3 згідно рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2013 року у справі № 1120/1772/22.

ОСОБА_1 не була згодна із оскаржуваним заповітом та вже зверталась до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_4 у справі № 400/445/18, однак, в квітні 2021 року подала заяву про залишення позову без розгляду, оскільки не мала коштів для оплати експертизи, що не було враховано судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковальова Т. Ю. підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача адвокат Вацюк М. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер громадянин ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності.

Померлий 14.09.2017 ОСОБА_3 є інвалідом другої групи з 06.07.2012, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлена безтерміново.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2013 року визнано недієздатним громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Петрове Петрівського району Кіровоградської області, який поживає за адресою: АДРЕСА_2 ; встановлено опіку над ОСОБА_3 і призначено опікуном громадянку ОСОБА_1 .

Даним рішенням було встановлено, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, а заявниця з 2010 року постійно доглядає за ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 перебувала на обліку в Петрівському УСЗН та отримувала щомісячну компенсацію як фізична особа, яка надавала соціальні послуги за інвалідом 2 групи загального захворювання ОСОБА_3 , з 16.08.2012 по 31.08.2017 (включно).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О. Є. 20 червня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1311, згідно якого все своє спадкове майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 заповів відповідачу ОСОБА_2 .

З метою оформлення спадщини ОСОБА_1 звернулася 03 січня 2018 року до приватного нотаріуса Петрівського районного нотаріального округу Каліушко Д. І. із заявою про прийняття спадщини за законом.

11.04.2018 приватний нотаріус Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Д. І. повідомив ОСОБА_1 про те, що буде видаватися свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Роз`яснено, що якщо ОСОБА_1 має претензії з даного питання, то повинна в десятиденний строк звернутися до нотаріуса та надати повідомлення суду про розгляд цивільної справи або ухвалу про припинення видачі свідоцтва про право на спадщину.

На підставі вказаного позивач звернулася до Петрівського районного суду Кіровоградської області до ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсним спірного заповіту ОСОБА_3 та встановлення факту проживання однією сім`єю з ним, однак, ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2021 вищевказаний позов залишено без розгляду за заявою позивача.

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Д. І. № 344/02-14 від 27.07.2021, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилась спадкова справа за № 130/2017 від 19.09.2017. Заяву про прийняття спадщини подали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до копії паспорта позивача серії НОМЕР_1 від 16 травня 20021 року, ОСОБА_1 з 16 січня 2008 року зареєстрована по АДРЕСА_3 .

Згідно довідки Петрівської селищної ради Кіровоградської області № 1761 від 29 червня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно з 14 вересня 2017 року по 24 червня 2021 року проживала за адресою: АДРЕСА_4 (зі слів двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ).

Померлий 14.09.2017 ОСОБА_3 з 01 вересня 2014 року фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2013 року у справі № 1120/1772/12 заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недієздатним громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Петрове Петрівського району Кіровоградської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено опіку над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і призначено опікуном громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1 а. с. 26).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом другої групи та потребує постійного стороннього догляду. Заявниця з 2010 року постійно доглядає за ОСОБА_3 , який має психічний розлад здоров`я: втратив мову, його вчинки бувають неадекватні, іноді не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними, страждає мультиінфарктною судинною деменцією внаслідок перенесеного в 2009 році церебрального інсульту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 15 вересня 2017 року та копією лікарського свідотцва про смерть № 1797/297 від 15.09.2017 (том 1 а. с. 7-8).

Померлий 14.09.2017 ОСОБА_3 є інвалідом другої групи з 06.07.2012, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлена безтерміново, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 868900 від 09 серпня 2012 року (том 1 а. с. 13).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 перебувала на обліку в Петрівському УСЗН та отримувала щомісячну компенсацію як фізична особа, яка надавала соціальні послуги за інвалідом 2 групи загального захворювання ОСОБА_3 з 16.08.2012 по 31.08.2017 (включно), що підтверджується довідкою УСЗН № 9118 від 06 грудня 2018 року (том 1 а. с. 20).

Відповідно до копії паспорта позивача серії НОМЕР_1 від 16 травня 2002 року ОСОБА_1 з 16 січня 2008 року зареєстрована по АДРЕСА_3 (том 1 а. с. 5-6).

Згідно довідки Петрівської селищної ради Кіровоградської області № 1761 від 29 червня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно з 14 вересня 2017 року по 24 червня 2021 року проживала за адресою: АДРЕСА_4 (зі слів двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) (том 1 а. с. 19).

Померлий 14.09.2017 ОСОБА_3 з 01 вересня 2014 року фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідками УСЗН № 708/06 від 10.09.2014 та Виконавчого комітету Петрівської селищної ради Кіровоградської області № 1271 від 09.09.2014 (том 1 а. с. 17-18).

В провадженні Петрівського районного суду Кіровоградської області знаходилась цивільна справа № 400/445/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання заповіту недійсним, який ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2021 року було залишено без розгляду (том 1 а. с. 30).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона працювала в Петрівській районній центральній лікарні і бачила, що ОСОБА_1 приходила провідувати ОСОБА_3 коли той перебував там на лікуванні. Чи були у них відносини як у родини їй не відомо, але вона точно знає, що позивач доглядала покійного ОСОБА_3 , оскільки той був паралізований, але розумів значення своїх дій, крім того вони проживали разом по АДРЕСА_2 як чоловік і дружина не менше 5 років, однак, в який саме період вона не пам`ятає, і кому належить даний будинок їй не відомо. Чому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проживали разом у його квартирі по АДРЕСА_4 їй не відомо, в даній квартирі вона жодного разу не була, але на її думку, там не було належних умов для проживання.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2007 року проживали разом по АДРЕСА_2 , так як вона з 2006 року проживала з ними по сусідству та була в них вдома і бачила, що позивач доглядала покійного ОСОБА_3 , так як він був хворим, готувала їсти та годувала його, прибирала в будинку, в якому вони жили як на квартирі. Власником даного домоволодіння був ОСОБА_9 , який проживав в одному будинку, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 окремо в іншому будинку, але в одному дворі. До якого часу позивач та покійний ОСОБА_3 проживали за даною адресою їй не відомо.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він часто бачив, що ОСОБА_1 піднімалась в картиру до ОСОБА_3 по АДРЕСА_4 , приносила йому продукти. Знає що позивач доглядала ОСОБА_3 , оскільки він був хворим, так як в нього стався інсульт, а психічно він був здоровий. Чи був у них спільний бюджет йому не відомо. І з якого по який час вона його доглядала він точно не пам`ятає, десь приблизно 3-4 роки.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, ОСОБА_1 посилалась на те, що з 2009 року позивач з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, утримували житло, спільно харчувалися.

Разом з тим, аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що вони не підтверджують факт того, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 не менш як п`ять років до смерті останнього.

Позивач не довела належними та достовірними доказами, що відносини між нею та ОСОБА_3 мали сімейний характер та те, що вони були пов`язані зі спільним веденням господарства, спільним бюджетом.

Оскільки про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував доводи свідків, які були залучені зі сторони позивача для підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи не містять інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19).

Також суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що позивач була законним опікуном ОСОБА_3 , оскільки, визнання недієздатним ОСОБА_3 та призначення його опікуном позивача саме по собі не свідчить, що між ними склались фактичні сімейні відносини за відсутності інших належнимх та допустимих доказів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Частиною четвертою статті 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсність якого встановлена Законом). За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частиною першою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, та підтриманий у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі № 127/8183/19, від 27 травня 2022 року в справі № 752/5238/16-ц, від 13 жовтня 2022 року в справі № 757/28174/18-ц.

Матеріалами справи підтверджується, що після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.11.2021, витягу про державну реєстрацію прав від 02.11.2012 та технічного паспорта на квартиру (том 1 а. с. 9-12).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О. Є. 20 червня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1311, згідно якого все своє спадкове майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 заповів відповідачу ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.

З метою оформлення спадщини ОСОБА_1 звернулася 03 січня 2018 до приватного нотаріуса Петрівського районного нотаріального округу Каліушко Д. І. з заявою про прийняття спадщини за законом (том 1 а. с. 14).

11.04.2018 за Вих № 213/02-14 приватний нотаріус Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Д. І. повідомив ОСОБА_1 про те, що буде видаватися свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Роз`яснено, що якщо ОСОБА_1 має претензії з даного питання, то повинна в десятиденний строк звернутися до нотаріуса ОСОБА_12 та надати повідомлення суду про розгляд цивільної справи або ухвалу про припинення видачі свідоцтва про право на спадщину (том 1 а. с. 15).

Також, згідно повідомлення приватного нотаріуса Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Д. І. № 344/02-14 від 27.07.2021, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилась спадкова справа за № 130/2017 від 19.09.2017. Заяву про прийняття спадщини подали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1 а. с. 59).

У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Згідно із частиною третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, якімають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язку сторони довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається, право подавати докази, кореспондує обов`язок суду сприяти реалізації цих прав і обов`язків.

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 подала до суду клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи (том 1 а. с. 36-37).

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2022 року призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю, посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання:

1. Чи могло зловживання алкогольними напоями на протязі тривалого часу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вплинути на його психічний стан на час укладення заповіту 20 червня 2007 року?

2. Чи страждав за життя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання?

3. Чи міг вплинути психічний стан ОСОБА_3 на час укладення заповіту на правильність сприйняття фактів, що мають значення для його укладення та чи міг він за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та/або керувати ними в момент складання заповіту 20 червня 2007 року, що підписаний ним на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко О. Є та зареєстрований в реєстрі за №1311? (том 1 а. с. 125).

20.03.2023 на адресу суду першої інстанції було повернуто матеріали цивільної справи з документами без виконання, для долучення до справи додаткових медичних документів (том 1 а. с. 116).

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 09 травня 2023 року призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю, посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання:

1. Чи могло зловживання алкогольними напоями на протязі тривалого часу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вплинути на його психічний стан на час укладення заповіту 20 червня 2007 року?

2. Чи страждав за життя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання?

3. Чи міг вплинути психічний стан ОСОБА_3 на час укладення заповіту на правильність сприйняття фактів, що мають значення для його укладення та чи міг він за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та/або керувати ними в момент складання заповіту 20 червня 2007 року, що підписаний ним на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко О.Є та зареєстрований в реєстрі за №1311? (том 1 а. с. 163).

15 червня 2023 року до суду першої інстанції від Кропивницької філії судово-психіатричних експертиз ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України» надійшов лист від 15.06.2023 № 294, в якому повідомлено, що зазначений вид експертизи проводиться на платній основі, а тому для її проведення необхідно перерахувати 15 857 грн за вказаними у листі банківськими реквізитами (том 1 а. с. 169).

Копію вказаного листа було надіслано позивачу та її представнику судом першої інстанції, та отримано ОСОБА_1 27.06.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з штрих-кодовим ідентифікатором № 893 (том 1 а. с. 170, 172).

05.09.2023 Петрівським районним судом Кіровоградської області було надіслано ОСОБА_1 та її представнику лист з проханням повідомити інформацію стосовно того, чи була здійснена та в який термін оплата за проведення судово-психіатричної експертизи, який був отриманий позивачем 21.09.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том 1 а. с. 175-176).

18 жовтня 2023 року до суду першої інстанції надійшло повідомлення начальника Кропивницької філії судово-психіатричних експертиз ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України» про неможливість проведення експертизи, в зв`язку з тим, що неправильно вказано заклад, який проводить експертизу, а також відсутня оплата за проведення даної експертизи, у зв`язку чим провадження у справі було поновлено (том 1 а. с. 181-182).

Ухвалою Петрівського районного суду кіровоградської області від 22 листопада 2023 рокув задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_13 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи психічного стану померлого ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю відмолено (том 1 а. с. 187-188).

Ухвала суду мотивована тим, що повторна експертиза може бути призначена у справі лише якщо первинний висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Оскільки судово-психіатрична експертиза у справі не була проведена через відсутність оплати зі сторони позивача з незрозумілих причин, враховуючи проміжок часу з дати проведення першого підготовчого засідання (21 вересня 2021 року), суд першої інстанції вважав, що позивач, будучи обізнаною щодо розгляду даної справи, приймаючи безпосередню участь у судових засіданнях, мала достатньо часу для того, щоб визначитись з можливістю реалізації своїх прав.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, призначеному на 06 листопада 2024 року, преставником ОСОБА_1 адвокатом Ковальовою Т. Ю. було заявлено усне клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи та відкладення судового засідання для оформлення письмового клопотання.

Однак, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення клопотання про призначення у справі експертизи та відкладення розгляду справи у зв`язку з недоцільностю її проведення та відсутністю у неї коштів на її проведення, внаслідок чого представником позивача заявлене клопотання було відкликано.

За таких обставин, аналізуючи надані сторонами докази та встановлені судом обставини, суд приходть до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на час укладення заповіту від 20 червня 2007 року не було вільним та не відповідало його волі, а через зловживання алкоголем він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не забезпечив повторне призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, з огляду на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи всебічно сприяв сторонам в реалізації їхніх процесуальних прав, що підтверджується матеріалами справи.

Посилання на те, що призначена судом першої інстанції 09 травня 2023 року експертиза не була здійснена у зв`язку з несплатою позивачем коштів за її проведення з причин, які не залежали від неї, адже надані ОСОБА_1 судом першої інстанції реквізити на її були нечитабельними, про що неодноразово зазначалось у суді першої інстанції , є безпідставними, скільки наявний в матеріалах справи лист з реквізитами, який надсилався позивачу та її представнику є читабельними, а ОСОБА_1 не була позбавлена права звернутись до суду із відповідною заявою про повторне надання реквітизів для оплати.

За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Разом з апеляційною скаргою представником позивача до суду першої інстанції було надано до суду копію довідки Петрівської селищної ради від 21.02.2018 № 2018, яка не була подана позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції.

Подаючи апеляційну скаргу, представник позивача не ставила питання про долучення вказаного доказу та не надавала доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

За таких обставин, суд не бере до уваги надану представником позивача разом з апеляційною скаргою копію довідки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ковальової Тетяни Юріївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11.11.2024.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. А. Письменний

О. І. Чельник