Справа № 616/339/21
Номер провадження 2/948/26/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 Машівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Кравець С.В.,

за участю: секретаря Порохні І.І.,

представників позивача Прасолова І.В., Турчак М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка, в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Підсереднє» про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі

відповідно до ч.1 ст. 268 ЦПК України в судовому засіданні 16.01.2024 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення

в с т а н о в и в :

1.1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, з наступним уточненням позовних вимог у квітні 2023 року (а.с.37-42, т.2), посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 5,7996 га з кадастровим номером :02:000:0677, яка розташована на території Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області.

01.01.2007р. між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки терміном на 10 років, а тому строк його дії сплив 23.11.2017р. Відповідно до умов договору оренди, після припинення дії договору орендар у 30-ти денний термін повертає земельну ділянку орендодавцеві.

На даний час відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку позивача зареєстровано право оренди, підставою якої є договір оренди від 01.01.2007р. та додаткова угода б/н від 26.04.2016р. Проте, позивач зазначає, що в даному випадку ним, як власником земельної ділянки, не було виявлено волю на укладення додаткової угоди до договору оренди, а тому відповідач продовжує безпідставно використовувати належну позивачу земельну ділянку, чим порушує його права щодо вільного користування власним майном.

Крім цього, у даних правовідносинах позивач недоотримав орендну плату, а тому відповідач на підставі ст.ст. 1212 -1214 ЦК України зобов`язаний ці кошти повернути. Так, за змістом договору розмір орендної плати становить 1, 5% від нормативної грошової оцінки, але згідно Указу Президента України від 02.02.2002р. орендна плата становить не менше 3%. Оскільки нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 206 923, 50 грн, тому за кожен рік орендна плата повинна становити 6 208, 00 грн, а в період з 2018 по 2023 роки 37 248, 00 грн.

У зв`язку з наведеним, в остаточній редакції позовних вимог, позивач просить:

1)зобов`язати відповідача повернути йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5, 7996 га з кадастровим номером :02:000:0677;

2)скасувати запис про державну реєстрацію додаткової угоди б,н від 26.04.2016р. до договору оренди землі б,н від 01.01.2007р.;

3)стягнути з відповідача кошти в сумі 37 248, 00 грн

1.2.Відзив

В установлений судом строк відповідач направив відзив, в якому просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що позивач не надав будь-яких доказів щодо підтвердження його слів, щодо достовірності підпису додаткової угоди. Крім того, ОСОБА_1 не повідомив суд про те, що за період з 2017-2020 роки відповідач виплатив йому орендну плату у травні та червні 2017 році в розмірі 60 000, 00 грн на усну вимогу позивача у вигляді попередньої оплати. Водночас, відповідно п.3 додаткової угоди орендна плата становить 7% від нормативної грошової оцінки та складає 12 437,00 грн. Отже, ПрАТ «Підсереднє» виплатило орендну плату відповідачу після сплати всіх відрахувань, а саме: за 2017 11 873,75грн, за 2018 -11 873,75 грн, за 2019 11 970,95 грн, за 2020 17 700,01 грн, залишок в розмірі 6 581, 54 грн є орендною платою за 2021 рік та доплатило за 2021 рік 12 430, 00 грн.

У 2022р. у зв`язку з військовою агресією РФ підприємство знаходилось в окупації, весняна посівна компанія була зірвана, тому орендна плата не нараховувалась та не сплачувалась, а за 2023 рік термін оплати ще не сплинув та настане у січні 2024 року. Водночас, приймаючи оплату в розмірі 60 000, 00 грн у 2017 році позивач повинен був розуміти, що в нього є договірні відносини з підприємством.

Разом з тим, відповідач не погоджується з позовними вимогами щодо скасування запису про державну реєстрацію додаткової угоди, оскільки позивач не надав суду будь-яких доказів, які б спростовували факт його підпису вказаної додаткової угоди, а також не надав жодних належних, допустимих, і достовірних доказів про те, що він не знав і не міг знати про порушення свого права та не розумів наслідків щорічного отримання орендної плати. Також, не погоджується з позовною вимогою про необхідність стягнути на користь позивача судових витрат з надання професійної правничої допомоги, оскільки вони нічим не обґрунтовані (а.с.39-44 т.1, 53-56, 69-75 т.2).

1.3.Відповідь на відзив

Позивач направив відповідь на відзив, в якій зазначив, що з наведеними запереченнями проти позову не погоджується, оскільки доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. В даному випадку питання автентичності підпису позивача буде вирішено після проведення експертизи. Стосовно твердження відповідача про фактичну оплату орендної плати, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували факт сплати орендної плати, а докази, надані на підтвердження сплати грошових коштів у вигляді орендної плати, вважає неналежними доказами по справі, оскільки такі документи були створені самим відповідачем та внесення даних до них повністю залежало від волевиявлення відповідача, що ставить під сумнів їх достовірність (а.с.95-96 т.2).

1.4.Заперечення на відповідь на відзив

Відповідач не погоджується з відповіддю на відзив, посилаючись на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» від 16.07.1999р., Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р. вважає належними надані суду докази щодо сплати орендної плати позивачу за 2017-2021 роки. Претензій до підприємства позивач не надсилав, оформлюючи банківський рахунок для здійснення виплат за орендну плату, приймаючи кошти у вигляді попередньої орендної плати за послідуючі роки, позивач мав розуміти про договірні відносини з підприємством-орендарем, що використовує його земельну ділянку. Відповідач вважає, що свій обов`язок зі сплати орендної плати виконував належним чином, земельну ділянку використовував за призначенням. Таким чином, вважає правочин, а саме додаткову угоду від 26.04.2016р., укладеною та чинною та просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог (а.с.103-104, 108-110 т.2)

2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

24.05.2021р. за ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.31-32 т.1).

Ухвалою суду від 08.07.2021р. витребувано докази від Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області (а.с.116-118 т.1).

26.07.2021р. за ухвалою суду призначено судово-почеркознавчу експертизу (а.с.135-137 т.1).

За ухвалою суду від 20.09.2021р. провадження у справі було поновлено (а.с.147 т.1).

Ухвалою суду від 04.10.2021р. витребувано докази від Великобурлуцького районного сектору ГУДМС у Харківській області та Великобурлуцької державної податкової інспекції Салтівського управління ГУДФС у Харківській області, провадження у справі зупинене (а.с.164-166 т.1).

Згідно ухвали суду від 30.12.2021р. провадження у справі було поновлено (а.с.180-181 т.1).

На підстави ухвали від 26.01.2022р. продовжений строк підготовчого засідання на 30 днів (а.с.197-198 т.1).

Згідно ухвали Машівського районного суду від 13.03.2023р. у справі витребувані докази (а.с.30 т.2).

10.05.2023р. ухвалою суду призначено судову почеркознавчу експертизу (а.с.93, 98 т.2).

Ухвалою суду від 09.11.2023р. поновлено провадження у справі (а.с.125 т.2).

26.12.2023р. за ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.142 т.2).

3. Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, направив заяву про розгляд справи без його участі, просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог(а.с.218-219, 238-240 т.1).

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,7996 га, кадастровий номер :02:000:0677, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої на території Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 255311721 від 05.05.2012р. (а.с.19 т.1).

01.01.2007р. між ОСОБА_1 та ВАТ «Підсереднє» був укладений договір оренди землі, який зареєстрований 23.11.2007р., строком на 10 років (п.8), щодо земельної ділянки площею 5, 7996 га з кадастровим номером :02:000:0677, яка знаходиться на території Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області (п.1) та належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ХР №063069, виданого 01.03.2005р. Орендна плата становить 1, 5 % від нормативної грошової оцінки та сплачується до 20 числа першого за звітним роком місяця (п.9, 11). Згідно п.35 договору оренди, його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, тобто строк дії договору оренди землі сплив 23.11.2017р. Згідно п.21 договору після припинення його дії орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він її одержав (а.с.13-16, 65-69 т.1).

Як убачається з акту приймання-передачі земельної ділянки, ОСОБА_1 передав, а ВАТ «Посереднє» прийняв у строкове платне користування (оренду) земельну ділянку загальною площею 5,7996 га, яка знаходиться на території Підсереднянської сільської ради Харківської області для використання згідно з цільовим призначенням (а.с.17 т.1).

26.04.2016р. між ОСОБА_1 та ВАТ «Підсереднє» підписана додаткова угода за якою внесено зміни та доповнення до договору оренди землі №б/н від 01.01.2007р., зареєстрованого 23.11.2007р., зокрема строк дії договору оренди становить 25 років, а орендна плата сплачується в розмірі 7% від нормативної грошової оцінки та складає 12 437, 00 грн. Рішення про держану реєстрацію додаткової угоди вчинене 11.08.2016р., що видно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 255311721 від 05.05.2012р. (а.с.18-20, 71 т.1).

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 20716 від 17.10.2023р. підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 26.04.2016р. до договору оренди землі №б/н від 01.01.2007р., зареєстрованого 23.11.2007р. за № 36 у Великобурлуцькому РВ ХРФ ДП «ЦДЗК при Держкомземі України», у розділі «Підписи сторін», в рядку «Орендодавець» - виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.116-123 т.2).

Відповідно до довідки ПрАТ «Підсереднє» від 10.06.2021р., позивачу нарахована та виплачена орендна у 2016 році 10 000, 00 грн, у 2017 році 60 000, 00 грн, а за 2018-2020 роки на його вимогу сплачена орендна плата у 2017 році в розмірі 60 000, 00 грн (а.с.72 т.1).

З відомостей про виплачу грошей за червень та травень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав по 30 000, 00 грн, що засвідчив своїм підписом (а.с.73-74 т.1, а.с.79-80 т.2).

Як свідчить Витяг № НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0677 станом на 07.03.2023р. становить 206923, 50 грн (а.с.43-44 т.2).

Згідно карток ОСОБА_1 , наданих відповідачем, вбачається, що у 2017 році йому нараховано 60 000, 00 грн з яких утримані податки та військовий збір та до виплати 48 110,66 грн. За вирахуванням податку за 2018 рік оплата за пай становить 36 236, 91 грн, за 2019 рік 24 266, 58 грн, за 2020 рік 6 566, 53 грн, за 2021 рік виплачено на карту 12 430, 00 грн (а.с.81-86 т.2).

5. Мотиви суду

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання повернути земельну ділянку та скасувати запис про державну реєстрацію додатково угоди

За змістом ст. ст. 1, 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку необхідну орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), проте сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення має бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення: під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Як видно з висновку експерта оспорювану додаткову угоду позивач не підписував, а відтак вказана угода є неукладеною.

Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Згідно п. 9 ч.1 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

У своєму позові позивач як на належні способи захисту в схожих правовідносинах послався на постанову ВС від 19.08.2020р. у справі № 358/815/17 та постанову ВП ВС від 16.06.2020р. у справі № 145/2047/16-ц.

Так, у своєму рішенні від 19.08.2020р. ВС зазначив, що обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

У свою чергу, ВП ВС у своєму рішенні від 16.06.2020р. зазначила, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок (п.7.27).

Натомість, 29.11.2023р. ВП ВС прийняла постанову у справі № 513/879/19 у якій зазначила, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Таким чином, хоча ВП ВС у своєму рішенні від 16.06.2020р. зазначила, що належним способом захисту в аналогічних правовідносинах буде саме вимога про повернення земельної ділянки, але враховуючи те, що 29.11.2023р. ВП ВС прийняла постанову в якій зазначила, що належним способом захисту прав орендодавця буде саме визнання відсутнім права оренди, тобто скасування державної реєстрації права оренди не буде належним способом захисту, а відтак в даних правовідносинах суд вважає за необхідне застосувати правову позицію ВП ВС від 29.11.2023р., оскільки вона прийнята останньою в часі, та вважає, що задоволення вимоги про повернення земельної ділянки не призведе до відновлення прав позивача, так як право оренди відповідача у Державному реєстрі речових прав не буде припинене.

Отже, даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку, що хоча позивач не підписував додаткову угоду з відповідачем від 26.04.2016р., державна реєстрація якої вчинена 11.08.2016р., водночас вимога про скасування запису про її державну реєстрацію та як наслідок повернення земельної ділянки, з огляду на правову позицію ВП ВС від 29.11.2023р., є неналежними способами захисту, а відтак з наведених підстав у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Щодо вимоги про стягнення коштів

Як видно з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, відповідач з 2007 року орендує належну позивачу земельну ділянку, що вказує на те, що вона перебуває у нього у використанні.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Сторонами не заперечується визначення відшкодування у вигляді недоотриманої орендної плати, тоді як позивач вважає, що вона повинна бути сплачена відповідно до умов договору оренди землі від 01.01.2007р., але з урахуванням Указу Президента України від 02.02.2002р. № 92/2002, а відповідач вважав, що діяв правомірно на підставі додаткової угоди та сплачував орендну плату в розмірі 7%.

Судом установлено, що додаткова угода є неукладеною, оскільки не підписана позивачем.

За змістом договору оренди землі від 01.01.2007р. нормативна грошова оцінки земельної ділянки становить 54 592, 11 грн (п.5), а орендна плата складає 1, 5 % від нормативно грошової оцінки, а тому щорічно орендна плата мала сплачуватися в розмірі 818, 88 грн, отримання якої до 2017 року позивачем не оспорюється.

Згідно п.1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, при визначенні факту отримання позивачем коштів, суд буде виходити з меж позовних вимог, де позивач просив стягнути кошти у вигляді орендної плати відповідно до умов договору від 01.01.2007р., але з урахуванням вищевказаного Указу Президента України.

З наданого позивачем Витягу № НВ-023 вбачається, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0677 станом на 07.03.2023р. становить 206 923, 50 грн.

Отже, з огляду на те, що за умовами договору оренди від 01.01.2007р. нормативно грошова оцінки земельної ділянки становила 54 592, 11 грн, а станом на 07.03.2023р. 206 923, 50 грн, а тому в період до 2022 року включно судом буде розрахований збиток відповідно до нормативно грошової оцінки 54 592, 11 грн, а за 2023 рік в розмірі 206923, 50 грн, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що нормативна грошова оцінка в період з 2007 по 2023 рік мала будь-який інший розмір.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про те, що розрахунок слід проводити з огляду на 3 % вартості земельної ділянки, оскільки Указ Президента носить рекомендаційний характер, а зміни до договору оренди сторонами внесені не були, відтак розрахунок щорічних збитків позивачем в розмірі 6 207, 70 грн (206 923, 50х3%/100%) є помилковим.

З наданої відповідачем довідки вбачається, що він виплачував позивачу орендну плату в більшому розмірі ніж та, що визначена в договорі оренди, та за підрахунком суду становила 818, 88 грн, оскільки у 2015 році, який передував укладенню додаткової угоди у 2016 році, орендна плата була виплачена у розмірі 5 910, 00 грн (а.с.72 т.1).

Водночас, у 2017 році, яким мав бути останнім роком оренди за змістом первинного договору, позивач отримав від відповідача орендну плату в розмірі 60 000, 00 грн готівкових коштів (а.с.73-74 т.1), що вказувало про виплату орендної плати наперед на 10 років (60 000, 00/5 910, 00), що в своїй сукупності також охопило період 2023 року в якому орендна плата мала бути виплачена в розмірі 3 103, 85 грн (206 923, 50х1, 5%/100%).

Крім цього, відповідачем на картковий рахунок позивача у банку у 2021 році були перераховані кошти в розмірі 12 430, 00 грн, а з урахуванням податків та зборів 17 032, 50 грн (а.с.85-86 т.2).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки позивач доводів відповідача про те, що він не отримував особисто кошти не спростував, доказів протилежного не надав, тоді як накладні з його підписом про отримання по 30 000, 00 грн у травні та червні 2017 року, а також перерахування коштів на його картковий рахунок в розмірі 12 430, 00 грн, суд визнає належними доказами у справі.

Отже, даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач виплатив позивачу орендну плату наперед, яка охопила 2018-2023 роки, а відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

6.Мотив рішення щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, а тому сплачений ним судом збір стягненню з відповідача не підлягає (а.с.10 т.1, 65 т.2).

Сторони зробили заяви про подання витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України (а.с.95 т.1).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Підсереднє» про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Підсереднє», місцезнаходження: с. Підсереднє, вул. Центральна, 10, Куп`янського району Харківської області, .

Повний текст рішення складено 17.01.2024р.

Суддя С.В. Кравець