Справа № 466/6733/24 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О. І.
Провадження № 22-ц/811/2550/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

21.06.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Оскільки між нею та відповідачем не досягнуто згоди про добровільну сплату аліментів, змушена звернутися до суду за вирішенням даного спору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, присудивши до стягнення аліменти на дитину в розмірі 1/10 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач покликається на те, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Починаючи з 21.04.2023 року, перебуває безпосередньо в зоні бойових дій, що підтверджується довідкою від 05.08.2024 року №5560, згідно з якою, сержант ОСОБА_1 у період з 21.04.2023 року по 21.11.2023 року, з 11.12.2023 року по 05.01.2024 року, з 24.01.2024 року по 22.04.2024 року, з 13.05.2024 року по теперішній час брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській областях.

Вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та допустив порушення норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків суду по суті вирішення даного спору.

Зауважує, що на даний час його дохід є значним, що підтверджується відомостями з державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 19.07.2024 року, однак, перед ним існує заборгованість по заробітній за три місяці. В указаному періоді, відповідач своїм коштом змушений придбавати спеціальне обладнання (дрони і ноутбуки) для виконання бойових завдань, оскільки він перебуває безпосередньо в зоні бойових дій.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що позивачка є фізичною особою-підприємцем з видами діяльності: комп`ютерне програмування (основний), видання комп`ютерних ігор, спеціалізована діяльність із дизайну, та має стабільно високий заробіток. Утримання дитини, надання їй необхідного матеріального забезпечення, яке є не меншим, ніж встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, покладається на обох батьків, а не повинно повністю покладатися на одного з батьків.

Так, неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, яка у своїй позовній заяві посилається на те, що дитина потребує значних витрат, які стосуються утримання, в тому числі й лікування, занять та оздоровлення, тощо, відтак, вважає, що необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини є розмір аліментів, який становитиме частину усіх доходів відповідача. Однак, будучи фізичною особою-підприємцем, позивач не подала до суду жодних доказів, які б підтверджували її майновий стан, який є значним.

Наголошує, що з 01.01.2024 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», становить 3196 грн., тому з урахуванням вищевказаного, зважаючи на високий дохід відповідача, прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, який визначено законом, вік дитини, який дозволяє відповідачу працювати та сприяти належному рівню матеріального забезпечення сина, суд першої інстанції зробив невірний висновок, що розмір аліментів на дитину, який становить 1/4 частку усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, є достатнім, не є завищеним.

Вважає, що розмір аліментів має бути пропорційним до потреб дитини і тягар доказування необхідного розміру аліментів лежить на стягувачу, однак, позивач не довела, що потреби в утриманні дитини з його сторони сягають 14026 грн., при тому, що позивачка також зобов`язана брати участь в утриманні сина.

За наведених обставин, відповідач погоджується на сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/10 частини його заробітку (доходу), що становить 5610 грн. і є значно більшим, ніж мінімальний розмір аліментів, відповідно до прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

09.09.2024 року від позивача ОСОБА_2 в особі її представника адвоката Шаровського Р.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуються доводи та вимоги апелянта.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 19.11.2024 року, є дата складення повного судового рішення 29.11.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 05.10.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із матір`ю позивачкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №15/06-1 від 15.06.2024 року та не заперечується відповідачем.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2024 року №4896кп/вих., сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській області.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, ОСОБА_1 отримує дохід від ВЧ НОМЕР_1 під кодом 185 виплата військовослужбовцям.

Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до ст.51 Конституції України, Конвенції про права дитини, статей 5, 154, 257 СК України, держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість.

Згідно із ч.2 ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом №11), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.ст.180-183 СК України

Відповідно до приписів статті 180 СК України, батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.181 СК України, той з батьків, з яким проживає дитина, має право на одержання матеріального утримання (аліментів) на дитину від іншого з батьків, який проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК).

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; а також інші обставини, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що у 2024 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн.

Разом з тим, необхідно враховувати, що законодавцем визначено лише мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, а тому розмір аліментів, з урахуванням матеріального становища дитини та її стану здоров`я, матеріального становища платника аліментів та інших обставин, які відповідно до ст.182 СК України враховуються судом при визначенні розміру аліментів, може бути більшим для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При цьому, основним критерієм визначення судом розміру аліментів на дитину має бути достатність аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною п`ятою статті 183 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, сімейне законодавство визначає, що розмір частки доходу платника аліментів на утримання однієї дитини становить 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає критерію достатності аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини сторін, не буде порушувати прав відповідача, який інших дітей та/або непрацездатних утриманців не має, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції за наслідками вирішення даного спору і підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідача немає, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич