КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/16509/24

06 грудня 2024року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Савлук Т.В. у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Укрдорпроект», -

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Укрдорпроект».

В обгрунтування заявлених вимог зазначала, що з 10.10.2011 року по 10.07.2024 року вона працювала на посаді головного фахівця з програмного забезпечення.

За час перебування у трудових відносинах за період з грудня 2023 року по 10 липня 2024 року включно боржником була нарахована, але не виплачена заробітна плата (за грудень 2023 року - частково, за січень 2024 року, лютий 2024 року, березень 2024 року, квітень 2024 року, травень 2024 року - в повному обсязі, за червень та липень 2024 року - нараховувалась відповідно фактично відпрацьованому часу, а також при звільненні була нарахована, але не виплачена компенсація за 49 (сорок дев`ять) календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Підтвердженням факту існування заборгованості та її розміру є довідка про доходи № ВЛ-ЗП-165-07/24 від 17.07.2024 року, яка видана заявнику боржником.Також підтвердженням існування заборгованості є розрахункові листки видані заявнику за грудень 2023 року, за січень 2024 року, за лютий 2024 року, за березень 2024 року, за квітень 2024 року, за травень 2024 року, за червень 2024 року та за липень 2024 року.

З огляду на вище викладене просила суд видати судовий наказ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Укрдорпроект» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, у розмірі: 218 795,93 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11.07.2024 року по дату видачі судового наказу та судового збору у розмірі 302,80 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Укрдорпроект».

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 09 жовтня 2024 року заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу першої інстанції та справу направити для продовження розгляду суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процессуального права.

Зазначає, що оскаржуваній ухвалі судом допущено помилку щодо посилання на законодавчий акт, який визначає строк подачі заяви про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, а саме вказано: «Заяву про видачу судового наказу заявник подав до суду 25 вересня 2024 року, зареєстрована в канцелярії суду за вх. №52419, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 ЦПК України.» Проте вказана стаття ЦПК України стосується оголошення показань свідків та не стосується суті поданої апелянтом заяви взагалі.

Вказує на те, що апелянтом 23.09.2024 року (зареєстрована в суді 25.09.2024) була подана заява про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, підставами для подання якої стала саме невиплата боржником апелянту при звільненні належних йому нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати та компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, вірним є застосування саме норми ч.2 ст. 233 КЗпП України, яка однозначно вказує, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутись до суду - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Звертає увагу на дату подання заяви про видачу судового наказу 23.09.2024 року (зареєстрована в суді 25.09.2024) апелянт вже не перебував у трудових відносинах з боржником.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що між 10 липня 2024 року та 25 вересня 2024 року минуло три місяці.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції посилався на те, що з доданих до матеріалів заяви доказів убачається, що заявник просить стягнути з підприємства суму заборгованості по заробітній платі, яка нарахована, але не виплачена працівнику, за період з грудня 2023 року по липень 2024 року (дата звільнення працівника згідно із наказом підприємства - 10 липня 2024 року), про що видано довідку за місцем роботи заявника, датовану 17 липня 2024 року вих.№ ВЛ-ЗП-165-07/24. Заяву про видачу судового наказу заявник подав до суду 25 вересня 2024 року, зареєстрована в канцелярії суду за вх. № 52419, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 ЦПК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Питання, які пов`язані з виплатами працівникові суми заробітної плати регламентовані у КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

За ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

З врахуванням викладеного, судом першої інстанції встановлено, що на момент звернення до суду з заявою про видачу судового наказу минув тримісячний строк, тому, у видачі судового наказу за даною заявою слід відмовити.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджуються, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права.

Так, за положеннями ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Частиною 2 статті 161 ЦПК України передбачено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказаному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно з п. 5 . 1 ст. 161 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до офіційного тлумачення Конституційним Судом України положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, викладеного у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат

З матеріалів справи вбачається, що заявник просив видати судовий наказ про стягнення з боржника заборгованості, посилаючись на те, що станом на день звільнення з нею не було проведено повний розрахунок з виплати заробітної плати.

Також судом встановлено, що 10.10.2011 року по 10.07.2024 року заявниця працювала на посаді головного фахівця з програмного забезпечення.

Заявник просить стягнути з підприємства суму заборгованості по заробітній платі, яка нарахована, але не виплачена працівнику, за період з грудня 2023 року по липень 2024 року (дата звільнення працівника згідно із наказом підприємства - 10 липня 2024 року), про що видано довідку за місцем роботи заявника, датовану 17 липня 2024 року вих.№ ВЛ-ЗП-165-07/24. Заяву про видачу судового наказу заявник подав до суду 25 вересня 2024 року, зареєстрована в канцелярії суду за вх. № 52419.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для відмови у видачі судового наказу відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, адже заявником не пропущено строк звернення до суду з даною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи;4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року скасувати.

Цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Укрдорпроект» направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: