П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024року м. Київ

Справа №754/12131/23

Провадження: № 22-ц/824/14425/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Батуріна Сергія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т. А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення,

у с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат, після смерті якого відкрилась спадщина на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк він звернувся із заявою для прийняття спадщини та 21.03.2023 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок. Після отримання документів, він поїхав за місцезнаходженням спірного будинку, де виявилося, що там мешкають невідомі особи, у зв`язку з чим, викликав поліцію. Окрім того, вказує, що звернувшись до «НАФТОГАЗ» для переоформлення рахунків щодо комунальних послуг, дізнався про наявність заборгованості і те, що відповідачка не сплачує за споживчий газ та електропостачання. Враховуючи вище викладене вважає, що дії відповідачки порушують його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом, та просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення та позбавити ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності шляхом передачі ключів та виселення ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Батурін С. В. В інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки факту позбавлення ОСОБА_1 та її родини права користування будинком на предмет пропорційності в контексті передбачених ст. 8 Конвенції принципів дотримання балансу інтересів сторін спору та факту відсутності у ОСОБА_1 іншого житла. Звертає увагу, що ОСОБА_1 вселилася до спірного будинку на законних підставах (за згодою колишнього власника ОСОБА_3 ) та мешкає з дозволу спадкоємця першої черги ОСОБА_4 .

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дубчак Л. С. в інтересах ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважала необґрунтованими, та не підтвердженими жодними належними доказами, окрім того, зазначила, що відповідачка не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання у будинку, не сплачує комунальні послуги.

В судовому засіданні адвокат Батурін С. В. апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Дубчак Л. С. заперечували проти апеляційної скарги, просили відмовити у задоволенні скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого відкрилася спадщина на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2023 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської нотаріальної контори Храпійчук Т.В., зареєстровано у реєстрі за № 4-147, належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Також суд встановив, що у спірному житловому приміщенні мешкає відповідачка, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно відповіді Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 03.07.2023 на звернення ОСОБА_2 з приводу перешкоджання користування майном, позивачу було рекомендовано звернутися до суду із відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не зареєстрована у встановленому законом порядку у спірному будинку, однак проживає та користується ним, не сплачує комунальні послуги, при цьому, відповідачкою не надано жодних доказів щодо наявності у неї на час подання позову права користування вказаним житловим приміщенням, зокрема, проживання у ньому, а відтак, вимоги позивача щодо виселення ОСОБА_1 є обґрунтованими. Поряд з цим, оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивача та його померлого брата, а лише заселилася у спірний будинок як тимчасовий мешканець, то відповідного права користування вона не має, а тому підстав для позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 у суду немає.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом установлено, що 21.03.2023 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок (а. с. 7).

Однак ОСОБА_2 , як новий власник, не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_1 , право користування якої на це майно не набуто у встановленому законом порядку, відмовляється виселятися з нього.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірного житлового будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_1 зі спірного житлового будинку, який відповідач займає без законних на те підстав.

Відповідачкою не доведено, що вона зі своєю родиною проживає у спірному житловому будинку на законних підставах. Остання зазначає про те, що проживає в спірному будинку з 2009 року по теперішній час з чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми, іншого місця проживання, ніж цей будинок, її родина не має, а відтак, їз виселення буде порушувати принципи ст. 8 Конвенції.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Колегія суддів зазначає, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у справі №496/4525/17 від 08.11.2023 року.

Статтями 98, 99 ЖК України визначено правовий статус тимчасових мешканців жилого приміщення, та визначено, що вони не набувають самостійного права

на займане жиле приміщення незалежно від тривалості проживання.

Оскільки статус тимчасових мешканців не дає самостійного права на жиле приміщення, то діти цих осіб прав на займане житло теж не набувають,

а у випадках самоправного зайняття жилого приміщення, обов`язок виселення

без надання іншого жилого приміщення поширюється і на неповнолітніх дітей осіб, які його самовільно зайняли.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції застосував вищенаведені норми права та правові висновки Верховного Суду, надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам і вірно встановив, що ОСОБА_1 зі своєю родиною проживали в будинку

без письмової згоди власника житла, а за усної домовленості, тому після смерті ОСОБА_3 у грудні 2021 року вони повинні були звільнити житлове приміщення, оскільки займали його без будь-якої правової підстави.

Окрім того, вирішуючи позовні вимоги в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що оскільки вона не є членом сім`ї позивача та його померлого брата, а лише заселилася у спірний будинок як тимчасовий мешканець, то відповідного права користування вона не має, а тому підстави для позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 відсутні.

Доводи скаржника про те, що вона з 2009 року проживає в будинку на законних підставах, а саме з дозволу ОСОБА_3 , окрім тверджень самої скаржниці не підтверджуються жодними доказами.

Слід зазначити, що дана справа перебувала в провадженні суду з вересня 2023 року, тобто, на час апеляційного перегляду справи з часу відкриття провадження у справі пройшло більше року, проте скаржниця не надала жодного доказу, який би підтвердив законні підстави її перебування в спірному будинку.

Обов`язок доказування стороною тих чи інших доказів залежить від того, стверджує особа про існування обставин, або заперечує їх існування. Відповідно доводи існування того чи іншого факту повинна довести та сторона, яка стверджує про його існування (див. постанову Верховного Суду від 23.03.2021 року у справі №219/12839/19).

З вищенаведеного правового висновку убачається, що оскільки саме скаржниця вказує на наявність у неї законних підстав проживання будинку, то саме на неї покладається тягар доведення наявності таких підстав. Проте зазначеного обов`язку останньою виконано не було.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона проживає в будинку з дозволу спадкоємця першої черги ОСОБА_4 є юридично неспроможними, оскільки на час перегляду рішення у справі апеляційним судом єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є його брат ОСОБА_2 , позивач у справі.

ОСОБА_4 на даний час не визнаний спадкоємцем жодної із черг, відповідно не має права надавати дозвіл на проживання будь-яких осіб в будинку, який на законних підставах належить позивачу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Батуріна С. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Батуріна Сергія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04.11.2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова