ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 520/5968/17

провадження № 61-9673св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Олійник А. С.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Водолій»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» (далі - ТОВ «Водолій») про визнання припиненим права власності у зв`язку зі знищенням нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ ТОВ «Водолій» надано у постійне користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1,0434 га, для експлуатації та обслуговування домоволодіння.

Рішенням Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3052-ХХІІІ, серія 003905, вилучено з користування ТОВ «Водолій» (за його згодою) земельну ділянку, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та надано безкоштовно у приватну власність громадянам України, у тому числі і позивачу (пункт 3.3 рішення), земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель за рахунок земель, вилучених з користування ТОВ «Водолій».

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , а також домоволодіння розташованого на зазначеній земельній ділянці.

За цією ж адресою існує зареєстроване право власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння, яке належить ТОВ «Водолій» на підставі договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, якого на час передачі позивачу земельної ділянки у приватну власність не існувало.

Посилаючись на те, що наявність зареєстрованого права власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння порушує його право власності на земельну ділянку, породжує різні спори з боку відповідача, який періодично звертається до різних установ з метою захисту прав щодо неіснуючої власності, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати припиненим право власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , у зв`язку зі знищенням.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненим право власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , що належить йому згідно з договором купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, у зв`язку зі знищенням.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що об`єкти нерухомого майна, які увійшли

до складу 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ,

АДРЕСА_2 , які ТОВ «Водолій» набуло у власність на підставі договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, фактично знищені.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року № 564 земельна ділянка, яка була передана у власність фізичним особам на підставі рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3052-ХХІІІ, частково співпадає із земельною ділянкою, яка була передана у користування ТОВ «Водолій» на підставі рішення Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ, на якій були розташовані об`єкти нерухомого майна, зазначені у договорі купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року. Зокрема, на території земельної ділянки № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана позивачу, знаходились (згідно з переліком забудов, вказаних у технічному паспорті від 12 березня 1999 року) вбиральня літ. «Х», душова літ. «Ц», частина складу літ. «Э» та спального корпусу літ. «Ф». На час проведення судової експертизи зазначені будівлі та споруди в натурі відсутні, а територія забудована малоповерховими будинками та прибудовами.

Достовірно знаючи про факт знищення належного відповідачу нерухомого майна у період з 1999 року до 2006 року, відповідач із заявою про припинення права власності на це майно не звертався, що призвело до існування на одній земельній ділянці зареєстрованого права власності на об`єкти нерухомого майна, як власника земельної ділянки, так і відповідача на об`єкти, яких не існує, що порушує право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відхиляючи доводи ТОВ «Водолій» про застосування позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що про факт порушення своїх прав позивач дізнався у 2015 році під час розгляду справи № 521/17710/15-а (за позовом ТОВ «Водолій» до Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , про визнання протиправним і скасування рішення) та справи № 522/23442/13-а (ТОВ «Водолій» до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Одеській області, управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди), під час розгляду якої ОСОБА_1 стало відомо про наявність укладеного з ТОВ «Водолій» договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 03 квітня 2001 року. Вказані обставини відповідачем не спростовано.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що згідно з відомостями КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (відповідь на запит суду від 08 липня 2019 року № 4382-06/162), інвентаризаційна справа на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в архіві підприємства не зареєстрована.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року касаційну скаргу ТОВ «Водолій» задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що погодившись із висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що на території земельної ділянки № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана позивачу, знаходилась (згідно з переліком забудов, зазначених у технічному паспорті від 12 березня 1999 року) лише частина об`єктів, які увійшли до складу 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а саме: вбиральня літ. «Х», душова літ. «Ц», частина складу літ. «Э» та спального корпусу літ. «Ф», не з`ясував, чи існують фактично інші об`єкти нерухомого майна, які є складовою частиною вказаного домоволодіння, та чи порушуються права інших землевласників, на земельних ділянках яких знаходяться ці об`єкти нерухомості.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року № 564, на який суди посилалися як на підставу для задоволення позову, загальна площа земельної ділянки, відображеної на схематичному плані від 12 березня 1999 року, складає 1,0434 га, тоді як загальна площа земельних ділянок, відведених громадянам згідно з технічною документацією 2002 року, складає 0,7820 га.

Встановивши, що земельна ділянка, яка була передана у власність фізичним особам на підставі рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року

№ 3052-ХХІІІ, частково співпадає із земельною ділянкою, яка була передана у користування ТОВ «Водолій» на підставі рішення Одеської міської ради

від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів ТОВ «Водолій» щодо фактичного існування частини інших об`єктів нерухомого майна, які увійшли до складу спірного домоволодіння, їх розташування та встановлення у зв`язку із цим порушення чи відсутність порушення майнових прав позивача на земельну ділянку, ураховуючи той факт, що позивач заперечує знаходження будь-яких будівель та споруд відповідача на належній йому земельній ділянці.

Апеляційний суд не врахував, що зазначений експертний висновок не містить відомостей про відсутність або наявність вбиральні літ. «У» та огорожі 7 і 8, які також увійшли до складу 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Не звернув увагу на рецензію, надану Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 12 лютого 2018 року на вказаний висновок, відповідно до якої при проведенні судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року були допущені недоліки.

Апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги відповідача та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Водолій» залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач довів факт відсутності будівель та споруд, які входили до 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а також факт порушення прав інших землевласників, на земельних ділянках яких знаходилися ці об`єкти нерухомості.

Апеляційний суд визнав обґрунтованим висновок судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року № 564, згідно з яким на території земельної ділянки АДРЕСА_4 , яка належить позивачу, знаходились (згідно з переліком забудов, вказаним у технічному паспорті від 12 березня 1999 року) такі приміщення: вбиральня літ. «Х», душова літ. «Ц», частина складу літ. «Э» та спального корпусу літ. «Ф». Однак на час проведення експертизи зазначені будівлі та споруди в натурі відсутні, а територія забудована малоповерховими будинками та прибудовами.

Надаючи оцінку рецензії, наданій Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 12 лютого 2018 року на висновок експерта

від 11 грудня 2017 року № 564, суд апеляційної інстанції зазначив, що у цій рецензії відсутні однозначні висновки про спростування висновку судової земельно-технічної експертизи, а зазначено лише, що встановити обґрунтованість проведених досліджень та наданого висновку можливо лише шляхом проведення повторного дослідження об`єкта та матеріалів справи.

Відповідач ТОВ «Водолій» із заявою про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи не звертався.

Апеляційний суд відхилив посилання відповідача на копії фотозйомки «Google E» із зображенням, на думку апелянта, вбиральні літ. «У», за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки із таких фотознімків неможливо встановити, що на них зображена саме вбиральня літ. «У», а не інша будівля, і що вказаний об`єкт належить саме ТОВ «Водолій».

Відсутність вбиральні літ. «У» та огорожі 7, 8 на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_4 , підтверджується технічним паспортом від 09 березня 2021 року, оригінал якого оглянутий судом апеляційної інстанції.

ТОВ «Водолій», як власник спірних будівель та споруд, який заперечує їх знищення, не надав доказів проведення технічної інвентаризації будівель та споруд, які входили до складу 26/100 домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , з метою встановлення їх наявності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

26 червня 2022 року ТОВ «Водолій»із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/406/18, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012, від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 25 березня 2021 року у справі № 588/249/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

А також на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки, необґрунтовано відхилили клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що його позовні вимоги стосуються майна відповідача, яке не знаходиться на належній позивачу земельній ділянці, а отже, не порушує його прав. Позовні вимоги фактично направлені на захист прав інших осіб, які не є позивачами у справі, а залучені судом апеляційної інстанції як треті особи.

Суди неправильно застосували статтю 349 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якою у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Тобто припинення права власності на таке майно пов`язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно. Отже, припинення права власності на майно у зв`язку з його знищенням має відбуватись у передбаченому законодавством позасудовому порядку.

Суди не з`ясували, чи дійсно між сторонами виник спір та чи створює ТОВ «Водолій» позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому нерухомим майном. Обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки не передбачений чинним законодавством України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт знищення належного відповідачу нерухомого майна.

Висновок судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року № 564 не є належним та допустимим доказом факту знищення нерухомого майна ТОВ «Водолій», оскільки не містить відомостей про обставини знищення майна (час, спосіб тощо). Зазначений висновок містить відомості лише про відсутність окремих будівель та споруд на час проведення експертом натурального огляду земельних ділянок.

Крім того, згідно з наданою Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 12 лютого 2018 року рецензією на зазначений висновок експерта, він складений з численними порушеннями.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не виконав вказівок Верховного Суду, зазначених у постанові від 03 березня 2021 року у цій справі.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на пояснення ОСОБА_7 , яка зазначала, що за адресою: АДРЕСА_1 наявні належні ТОВ «Водолій» об`єкти нерухомого майна (огорожа, вбиральня).

Суд безпідставно взяв до уваги пояснення третіх осіб та надані ними документи, які є неналежної якості, не завірені у встановленому законом порядку, подані з порушенням норм процесуального права, зокрема без направлення іншим учасникам справи, а також стосуються належних їм земельних ділянок, а не позивача. Крім того, такі пояснення не є належними доказами на підтвердження факту знищення майна.

Суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, долучивши до матеріалів справи нові докази, додані позивачем до письмових пояснень від 13 травня 2021 року, який не зазначив поважних причин їх неподання до суду першої інстанції. Такі докази не завірені у встановленому законом порядку, а також не направлялися іншим учасникам справи.

Апеляційний суд не звернув уваги на доводи відповідача про пропуск ОСОБА_1 позовної давності.

У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 30 червня 2023 року касаційну скаргу ТОВ «Водолій» передано на розгляд судді-доповідачу Синельникову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Водолій» з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої

статті 389 ЦПК України; витребувано із Київського районного суду м. Одеси матеріали справи № 520/5968/17. У задоволенні клопотання ТОВ «Водолій» про зупинення виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року відмовлено. Надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У вересні 2023 року матеріали справи № 520/5968/17 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року задоволено заяви про самовідвід суддів Верховного Суду Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

Відведено суддів Верховного Суду Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакару Н. Ю., Шиповича В. В. від розгляду справи № 520/5968/17.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 листопада 2023 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 квітня 2001 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» (далі - ТОВ «Обрій») та ТОВ «Водолій» укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О. О., зареєстрований в реєстрі за № 2878, згідно з умовами якого ТОВ «Водолій» набуло у власність 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 , та складається з: літ. «Ф» - кам`яний спальний корпус площею 418,4 кв. м; літ. «Э» - кам`яний склад площею 240,7 кв. м; літ. «Х», «У» - вбиральні; літ. «Ц» - душова; літ. «Ч», «Ш» - сараї; літ. «Щ - ТП»; «Ю», «Ъ», «Я» - веранди; № 7-10 - огородження; ІV - мостіння. Загальна площа відчужуваного об`єкта (нерухомого майна) розташованого на території 1 0434,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 становить - 659,1 кв. м.

04 квітня 2001 року ТОВ «Водолій» зареєструвало право власності на нерухоме майно - 26/100 часток домоволодіння у КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради».

Рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ ТОВ «Водолій» надано у постійне користування земельну ділянку, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0434 га, для експлуатації та обслуговування домоволодіння.

Рішенням Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3052-ХХІІІ вилучено з користування ТОВ «Водолій» земельну ділянку, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та надано безоплатно у приватну власність громадянам України земельні ділянки, для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель, за рахунок земель, вилучених з користування ТОВ «Водолій».

Згідно з пунктом 3.3 цього рішення ОСОБА_1 надано земельну ділянку АДРЕСА_4 за проектом площею 0,0820 га.

На підставі цього рішення ОСОБА_1 отримав державний акт на право приватної власності на землю від 08 липня 2002 року серія Р1 № 454196.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 25 вересня 2006 року

ОСОБА_1 є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_5 , яке складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 546,8 кв. м, житловою площею 161,9 кв. м, гаража літ. «Б», відображених у технічному паспорті від 09 лютого 2006 року. Свідоцтво видане на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 вересня 2006 року № 1069.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_5 , виготовленим 09 лютого 2006 року КП «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», інші будівлі на зазначеній земельній ділянці відсутні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року задоволено клопотання позивача та призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

1. чи співпадає місце розташування, конфігурація меж, площа земельної ділянки, відображеної на схематичному плані земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є складовою частиною технічного паспорта від 12 березня 1999 року, з місцем розташування, конфігурацією меж, площею земельної ділянки, відображеної в технічній документації по перенесенню проекту відведення земельних ділянок в натурі та складанню державних актів на право приватної власності на землю, надану ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 ,

від 2002 року, що розроблена Державним підприємством «Одеський регіональний центр державного земельного кадастру» на підставі рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3054-ХХІІІ?

2. якщо земельні ділянки, відображені на схематичному плані земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 12 березня 1999 року, і в технічній документації 2002 року співпадають, зазначити, на яких земельних ділянках, згідно з технічною документацією 2002 року розташовані (були розташовані) будівлі і споруди, відображені в технічному паспорті від 12 березня 1999 року та експлікації до нього?

3. чи існують в натурі будівлі, споруди, відображені в схематичному плані земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , від 12 березня 1999 року, на території земельних ділянок, відведених у власність

ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , за тією ж адресою, для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд, відповідно до рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3054-ХХІІІ та розробленої на його підставі технічної документації 2002 року?

4. які саме будівлі, споруди існують в натурі на території земельних ділянок, відведених у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд, відповідно до рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року

№ 3054-ХХІІІ та розробленої на його підставі технічної документації

2002 року?

Проведення експертизи доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Оціночна фірма «ІНЮГ-Експертиза». Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року № 564 року територія, яка була відведена фізичним особам згідно з рішенням Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3052- ХХІІІ, частково співпадає з територією, яка була відведена ТОВ « Водолій» рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ, на якій були розташовані об`єкти, зазначені у договорі купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року.

Відповідно до технічної документації 2002 року будівлі і споруди, відображені у технічному паспорті від 1993 року та експлікації до нього, були розміщені на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином:

ОСОБА_7 (земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,0820 га): літ. «Я» - веранда; літ. «Ю» - частина веранди; літ. «Ъ» - частина веранди; частина огородження, загальною площею 230,0 кв. м;

ОСОБА_2 (земельна ділянка № НОМЕР_3 площею 0,0820 га): літ. «Ю» - частина веранди; літ. «Ъ» - частина веранди; частина огородження, загальною площею 180,0 кв. м;

ОСОБА_1 (земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0820 га): літ. «Х» - вбиральня; літ. «Ц» - душова; літ. «Э» - частина складу; літ. «Ф» - частина спального корпусу, загальною площею 281,0 кв. м;

ОСОБА_6 (земельна ділянка № НОМЕР_4 площею 0,0820 га): літ. «Ф» - частина спального корпусу, загальною площею 290,0 кв. м;

ОСОБА_9 (земельна ділянка № НОМЕР_5 площею 0,0820 га): літ. «Ф» - частина спального корпусу; літ. «Ч» - сарай; літ. «Ш» - сарай; частина огорожі, загальною площею

40,0 кв. м;

ОСОБА_5 (земельна ділянка № НОМЕР_6 площею 0,0820 га) літ. «Щ - ТП», загальною площею 36,0 кв. м;

На земельних ділянках ОСОБА_10 (ділянка № НОМЕР_7 площею 0,0720 га),

ОСОБА_11 (ділянка № НОМЕР_8 площею 0,0820 га), ОСОБА_13 (ділянка № НОМЕР_9 площею 0,0730 га), ОСОБА_9 (ділянка № НОМЕР_10 площею 0,0730 га) будівлі (споруди) відсутні.

Будівлі та споруди відображені в схематичному плані земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , від 12 березня 1999 року на території земельних ділянок наданих у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , за тією ж адресою, для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд, відповідно до рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року № 3054-ХХІІІ та розробленої на його підставі технічної документації 2002 року, в натурі на час проведення експертизи не існують.

На земельних ділянках АДРЕСА_6 , які належать ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , відповідно, збудовано малоповерхові житлові будинки та господарські споруди.

На земельних ділянках № НОМЕР_11 , які належать ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , відповідно, забудовано готельний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

На земельних ділянках № НОМЕР_12 , які належать ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , відповідно, забудовано чотириповерховий багатоквартирний житловий будинок.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року витребувано у КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 08 липня 2019 року № 4382-06/162 інвентаризаційна справа на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в архіві підприємства не зареєстрована.

13 травня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Одеського апеляційного суду із заявою, в якій зазначала, що є власницею земельної ділянки № НОМЕР_3

площею 0,0820 га за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 08 липня 2002 року, серія Р1 № 454195. На земельній ділянці знаходиться домоволодіння, що складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 342,4 кв. м, жилою площею 152,9 кв. м, бані (літ «Б»), відображених у технічному паспорті від 26 січня

2006 року. Інших будівель на зазначеній земельній ділянці, а саме: частини веранди літ. «Ю», частини веранди літ. «Ъ», частини огорожі, площею забудови

180 кв. м, які належать ТОВ «Водолій», не існує. Наявність права власності ТОВ «Водолій» на неіснуюче нерухоме майно порушує її права, як землекористувача.

14 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Одеського апеляційного суду із заявою, в якій зазначав, що є власником земельної ділянки № НОМЕР_5

площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_7 , на підставі договору купівлі-продажу. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок. Інших будівель на зазначеній земельній ділянці, а саме: частини спального корпусу

літ. «Ф», сараю літ. «Ч», сараю літ. «Ш», частини огорожі, площею забудови 40 кв. м, які належить ТОВ «Водолій», не існує. Наявність права власності ТОВ «Водолій» на неіснуюче нерухоме майно порушує його права, як землекористувача.

14 травня 2021 року ОСОБА_4 звернулася до Одеського апеляційного суду із заявою, в якій зазначала, що вона є власницею земельних ділянок

площею 0,091 га, кадастровий номер: :38:002:0107, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , та площею 0,0639 га, кадастровий номер: :38:002:0108, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_7 , на підставі договору купівлі-продажу. На земельній ділянці знаходяться житлові будинки. Інших будівель, а саме: частини спального корпусу літ. «Ф», вбиральні літ. «У», частини огорожі № 7, 8, які належить ТОВ «Водолій», не існує. Наявність права власності ТОВ «Водолій» на неіснуюче нерухоме майно порушує її права, як землекористувача.

18 травня 2021 року ОСОБА_6 звернувся Одеського апеляційного суду з заявою, у якій зазначив, що він є власником земельної ділянки № НОМЕР_4 площею

0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акта на право приватної власності. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок. Інших будівель, а саме: частини спального корпусу літ. «Ф», площею забудови 290 кв. м, яка належить ТОВ «Водолій», не існує. Наявність права власності ТОВ «Водолій» на неіснуюче нерухоме майно порушує його права, як землекористувача.

18 травня 2021 року ОСОБА_5 звернувся Одеського апеляційного суду з заявою, у якій зазначив, що він є власником земельної ділянки № НОМЕР_6 площею 0,0820 га,

за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акта на право приватної власності. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок. Інших будівель, а саме ТП літ. «Щ», площею забудови 36 кв. м, яка належить ТОВ «Водолій» не існує. Наявність права власності ТОВ «Водолій» на неіснуюче нерухоме майно порушує його права, як землекористувача.

20 липня 2022 року до Одеського апеляційного суду звернулася ОСОБА_7

із заявою про залучення її до розгляду справи як третьої особи на стороні відповідача, в якій зазначала, що є власницею земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 08 липня 2002 року, серія Р1 № 454194.

Із 2003 року, кожний землекористувач, отримавши акт на земельну ділянку, сам знищив будівлі ТОВ «Водолій» на своїй земельній ділянці.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_7 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 346 ЦК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом,право власності припиняється у разі знищення майна.

Згідно з частинами першою, другою статті 349 ЦК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом,право власності на майно припиняється в разі його знищення.

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі статтею

349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 588/249/20, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/406/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012, на які заявник посилається у касаційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 907/710/17 зазначено, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування у подальшому конкретного об`єкта права власності.

За загальним правилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (наприклад, об`єкти нерухомості (стаття 181 ЦК України)), таке право припиняється з моменту внесення відповідним органом за заявою власника змін до державного реєстру.

У контексті наведеного обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що припинення права власності на нерухоме майно на підставі статті 349 ЦК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом, пов`язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення про виключення знищеної речі з державного реєстру.

Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, не звернули уваги на те, що матеріали справи не містять відомостей про звернення власника спірних приміщень щодо припинення його права власності через знищення майна, що є однією із обов`язкових підстав для суду вважати, що спірні приміщення знищені.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння, суд першої інстанції, з чим помилково погодився апеляційний суд, не звернув увагу на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тобто ОСОБА_1 наділений правом пред`явлення позову до особи, яка, на його думку, порушує його право користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою, про усунення перешкод у здійсненні ним цього права.

Верховний Суд також вважає необхідним зазначити, що суд апеляційної інстанції, установивши, що належні відповідачу об`єкти нерухомого майна, що входили до складу 26/100 частин домоволодіння, крім земельної ділянки позивача, були розміщені на земельних ділянках інших осіб, не врахував, що такі особи з метою захисту свого порушеного права до суду з відповідними позовними вимогами не зверталися і не уповноважували на вчинення відповідних процесуальних дій від їх імені ОСОБА_1 .

Зазначене дає підстави для висновку про те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з неналежністю обраного позивачем способу захисту, Верховний Суд не перевіряє доводи ТОВ «Водолій» про пропуск ОСОБА_1 позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, оскільки у справі немає необхідності встановлювати додаткові обставини справи, при цьому суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Оскільки за наслідками касаційного перегляду справи у задоволенні позовних ОСОБА_1 відмовлено, то з нього підлягає стягненню на користь ТОВ «Водолій» судовий збір у розмірі 3 520,00 грн, з яких: 960,00 грн за подання апеляційної скарги та 2 560,00 грн за подання касаційних скарг.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_7 , про визнання права власності припиненим у зв`язку зі знищенням нерухомого майна відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» 3 520,00 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
А. С. Олійник