КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/8336/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7816/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, про визнання договору відступлення права вимоги, договору факторингу та реєстрації права власності на нерухомість нікчемними правочинами з застосуванням нікчемності та повернення сторін в первинний стан,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Хоменко В.С.,-

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

Позивач просила: визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року, договір про відступлення прав вимоги від 07 липня 2010 року, договір про відступлення прав вимоги від 12 листопада 2020 року нікчемними;зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. внести до Державного реєстру речових прав відомості щодо належного власника квартири АДРЕСА_1 , як ОСОБА_1 , розмір частки 1/1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні договори укладені з порушенням вимог законодавства.

22 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та позивачем укладено кредитний договір та договір іпотеки.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаним кредитним договором № ML-400/262/2007.

07липня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-400/262/2007 та договором іпотеки.

12 грудня 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір факторингу, за яким ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передано право грошової вимоги за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року.

ОСОБА_1 зазначала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є колекторськими компаніями, які не внесені до реєстру колекторських компаній та їх діяльність протизаконна.

Вважала договір про відступлення прав вимоги від 07 липня 2010 року та договір про відступлення прав вимоги від 12 листопада 2020 року нікчемними.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року у задоволенні названого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

На адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача.

У судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт», перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1

Висновки відповідають обставинам справи тавимогам закону.

Встановлено, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-400/262/2007.

Відповідач отримала в кредит кошти в розмірі 20 000, 00 доларів США на купівлю нерухомого майна.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір іпотеки № PСL-400/262/2007, об`єктом якої виступила квартира АДРЕСА_1 .

07 липня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги.

Відповідно доп. 1.1. вказаного договору у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 29 червня 2010 року між фактором та клієнтом, клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставне майно.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року та договору відступлення прав вимоги від 29 червня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року у справі № 2-717/11 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року в розмірі 1 818 577 грн 51 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в іншій частині заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року залишено без змін.

12 грудня 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір факторингу, за яким, ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передано право грошової вимоги за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначила, що відомості про дійсну суму перерахування грошових коштів при прийнятті відступлень прав вимоги відсутні. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є колекторськими компаніями та їх діяльність протизаконні.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно до ст. 516 ЦК України за загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 у подібних правовідносинах дійшов висновку і зазначив: «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору».

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 10.04.2020 у справі № 346/2447/17, від 07.06.2021 у справі № 648/3596/19.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 зробив висновок: «позивач фактично оспорює дійсність переданої грошової вимоги лише у контексті характеру та розміру заборгованості за кредитним договором, яка відступлена попереднім кредитором новому кредитору за оспорюваним договором. Проте наведені обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги».

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

Подібні висновки зазначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Так, оспорювані договори за своїм змістом є договорами купівлі-продажу прав вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна зі сторін не передає грошові кошти в розпорядження іншої сторони за плату.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю, відступлення права вимоги відступлення права вимоги купівлі-продажу кредитного портфеля мали статус фінансової установи за законодавством України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ України, а тому мали право здійснювати фінансові послуги, зокрема, послуги з укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги.

Відтак, при укладенні оспорюваних договорів набувачі права вимоги не повинні в обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та мати відповідний дозвіл (ліцензію).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не зазначила конкретних фактів порушення її майнових прав та інтересів внаслідок укладення оспорюваних договорів та не доведено, що в результаті визнання таких договорів недійснимиїї права будуть захищені та відновлені.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що права ОСОБА_1 , яка не є стороною оспорюваних договорів, будь-яким чином порушені. Оспорювані договори не впливають безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ціна договору факторингу сформована за рахунок процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, колегія суддів відхиляє, оскільки законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно.

Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії).

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання.

У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, конкретні умови договору, які визначають порядок формування ціни в частині позивача, не досліджувалися, оскільки за загальним правилом, ціна договору визначається на розсуд його сторін. Відтак, дослідження ціни договору, в рамкахданої справи, не впливає на результати її розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду від 30 листопада 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 06 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко