КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2714/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва в складі судді Ільєвої Т.Г., постановлену в м. Київ 01 листопада 2023 року за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з даною заявою, просили визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 757/31854/14-ц, виданий Печерським районним суду м. Києва 30 листопада 2015 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року про стягнення з них заборгованості.

Посилалися на те, що вказаним рішенням було стягнуто з них солідарно заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2013 року, на виконання рішення було видано виконавчий лист. В подальшому право вимоги за кредитним договором було відступлено від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ТОВ «Профіт Капітал», що підтверджується ухвалою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, далі право вимоги за кредитним договором від ТОВ «Профіт Капітал» було відступлено ТОВ «Укрфінстандарт», на підставі договору відступлення права вимоги від 06 липня 2021 року, відповідно до якого ТОВ «Укрфінстандарт» відступило право вимоги за кредитним договором ОСОБА_3 (п. 2.1 договору).

10 серпня 2021 року ОСОБА_3 прийняв рішення про анулювання боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, що підтверджується заявою про анулювання боргу, посвідченою нотаріально. До суду боржником було подано заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 18 жовтня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва було відмовлено з тих підстав, що матеріали вказаної заяви не містять доказів звернення до виконавця з заявою про закриття виконавчого провадження в зв`язку з анулюванням боргу.

В зв`язку з цим ними подається постанова приватного виконавця від 06 липня 2021 року по ВП НОМЕР_1 про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі його заяви. Як вбачається з постанови, 06 липня 2021 року ТОВ «Профіт капітал» звернувся до приватного виконавця з заявою про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання. Відтак дані обставини підтверджують, що виконавче провадження закінчено, оскільки стягувач повернув виконавчий лист без виконання відповідно до заяви від 06 липня 2021 року в зв`язку з уступкою боргу, який в подальшому було анульовано.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Боржники у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просили скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо повідомлення учасників процесу про час судового засідання, позбавивши їх права на доступ до правосуддя, внаслідок чого заявники були позбавлені можливості здійснювати свої процесуальні права, в тому числі обґрунтовувати підстави заяви.

Зазначали, що право вимоги за кредитним договором було відступлено від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ТОВ «Профіт Капітал», що підтверджується ухвалою про заміну стягувача у виконавчому провадженні. Також право вимоги за кредитним договором від ТОВ «Профіт Капітал» було відступлено ТОВ «Укрфінстандарт» на підставі договору відступлення права вимоги від 06 липня 2021 року, відповідно до якого ТОВ «Укрфінстандарт» відступило право вимоги за кредитним договором ОСОБА_3 (п. 2.1 договору). 10 серпня 2021 року ОСОБА_3 прийняв рішення про анулювання боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, що підтверджується заявою про анулювання боргу, посвідченою нотаріально. 06 липня 2021 року стягувач ТОВ «Профіт Капітал» звернувся до приватного виконавця з заявою про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання. Відтак дані обставини підтверджують те, що виконавче провадження закінчено, оскільки стягувач повернув виконавчий лист без виконання відповідно до заяви від 06 липня 2021 року в зв`язку з уступкою боргу, який в подальшому було анульовано. Підтверджено обставини звернення стягувача до приватного виконавця з заявою про повернення виконавчого листа без виконання, є підстави визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, оскільки в разі відсутності боргу виконавчий лист виконанню не підлягає.

Посилались на правову позицію, викладену в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року, якою узагальнено практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в цивільних справах. Зокрема, відповідно до ч. 23 п. 4 вказаного узагальнення, зазначено, що перевіряючи додержання строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд має враховувати як положення Закону України «Про виконавче провадження», так і інші акти законодавства, якими врегульовано це питання. Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переведенням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. При постановленні ухвали суд першої інстанції не врахував наведені правові позиції.

Вказували, що суд дійшов помилкового висновку, що оскільки в заяві про анулювання боргу вказано про анулювання боргу ОСОБА_1 , то відсутні підстави для анулювання боргу ОСОБА_2 , однак ОСОБА_2 не є боржником в зобов`язанні, а поручителем.

Крім того, суд при постановленні ухвали припустився надмірного формалізму і відмовив в задоволенні заяви з формальних підстав, незважаючи на наявність у справі всіх доказів на підтвердження її підстав.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 ЦПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Зі змісту вказаних вимог закону випливає, що можливість розгляду заяви у відсутності стягувача і боржника, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, кореспондується з обов`язковим виконанням судом процесуального обов`язку такого повідомлення.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлялися судом про дату, час і місце розгляду справи 01 листопада 2023 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності заявників, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив їх можливості скористатись наданими їм процесуальними правами при розгляді справи та на обґрунтування своїх вимог, про що вказується в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відтак ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи подану заяву по суті, апеляційний суд враховує таке.

Із матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 20 грудня 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/81-1-0-00/6520, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 20 грудня 2023 року банком та ОСОБА_2 було також укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати перед банком солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань. Станом на 24 вересня 2014 року сума заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором становила 768949,14 грн., яку банк просив стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, позов задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 768949,14 грн., покладено на відповідачів судові витрати (а. с. 107 - 112, 139 - 142 т. 1).

30 листопада 2015 року Печерським районним судом м. Києва видано два виконавчих листа на виконання рішення в справі № 757/31854/14-ц, в яких боржниками зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 149 - 150 т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження заяву задоволено, замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Профіт Капітал» у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2 щодо виконання виконавчого листа № 757/31854/14-ц від 30 листопада 2015 року, виданого на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/31854/14-ц від 16 червня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 768949,14 грн., та судові витрати в сумі 1827 грн. (а. с. 188 - 189 т. 1).

В жовтні 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» звернулося до суду з заявою, в якій просило замінити стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Профіт Капітал» у виконавчому листі № 757/31854/14-ц від 30 листопада 2015 року по боржнику ОСОБА_1 (а. с. 202 т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження в задоволенні заяви відмовлено, з тих підстав, що це питання вже вирішене судом (а. с. 235 - 237 т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» задоволено, замінено стягувача у виконавчому листі № 757/31854/14-ц від 30 листопада 2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 014/81-1-0-00/6520 від 20 грудня 2013 року на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 768949,14 грн. та судові витрати 1827 грн. (а. с. 34 - 36 т. 2).

В червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Крім цього, до апеляційної скарги додано нові докази, які не надавалися до суду першої інстанції, а саме копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 01 грудня 2023 компетентним органам, в якій ним підтверджено дійсність заяви, підписаної ним 10 серпня 2021 року, та доводить до відома її текст, а саме, що на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного 06 липня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» з ОСОБА_3 , право вимоги за кредитним договором № 014/81-1-0-00/6520 від 20 грудня 2013 року, укладеним з ОСОБА_1 , було передано ОСОБА_3 , яким, як цесіонарієм (кредитором) прийнято рішення про анулювання боргу ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Заявниками не надано доказів неможливості подання нових доказів разом із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від них, під час розгляду справи судом першої інстанції, не надано клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів та клопотання про прийняття нових доказів апеляційним судом.

За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню як повністю, так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовують свою заяву можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 та від 30 жовтня 2019 року у справі справа № 686/5252/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Апеляційний суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Як на підставу визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на матеріально-правові підстави, а саме повернення виконавчого листа без виконання стягувачу відповідно до заяви від 06 липня 2021 року в зв`язку з уступкою боргу, який в подальшому було анульовано.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження обставин, якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовували свої вимоги в заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, до суду першої інстанції надавалась копія постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М.М. у ВП № НОМЕР_1 від 06 липня 2021 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 757/31854/14-ц, виданого 30 листопада 2015 року Печерським районним судом м. Києва, в якому боржником зазначено ОСОБА_1 , про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі його заяви від 06 липня 2021 року, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначено, що в ході примусового виконання рішення стягнуто з боржника та перераховано на користь стягувача борг у розмірі 5713,42 грн. Вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 06 липня 2024 року (а. с. 46 - 47 т. 2).

Оцінюючи даний доказ, апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Таким чином, саме по собі повернення стягувачу на підставі поданої ним заяви виконавчого документа, виданого на одного з боржників - ОСОБА_1 , не свідчить про припинення боргу та не позбавляє стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» права повторно пред`явити даний виконавчий лист до виконання в строк до 06 липня 2024 року, що безпосередньо зазначено в постанові приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М.М. у ВП № НОМЕР_1 від 06 липня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги, що стягувач повернув виконавчий лист без виконання відповідно до заяви від 06 липня 2021 року в зв`язку з уступкою боргу, не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Доводи апеляційної скарги, що право вимоги за кредитним договором № 014/81-1-0-00/6520 від 20 грудня 2013 року було відступлено ОСОБА_3 , який прийняв рішення про анулювання боргу, ґрунтуються на нових доказах, які не були прийняті апеляційним судом з наведених вище підстав, крім того, сама по собі нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 щодо прощення боргу, без наявності в матеріалах справи договору про відступлення права вимоги на його користь, не може вважатися належним та допустимим доказом припинення боргу.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилались на розгляд судом першої інстанції заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у їх відсутності, що позбавило їх можливості обґрунтовувати підстави заяви. Водночас, в контексті цих доводів, заявниками до апеляційної скарги не було надано будь-яких клопотань про витребування або приєднання нових доказів на підтвердження обставин, якими заявники обґрунтовували свої вимоги.

Відтак, оскільки судом на підставі доказів, наявних у справі, не встановлено ні юридичних, ні фактичних обставин, які свідчили б про те, що обов`язок боржників відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржниками чи іншою особою або з інших причин, відсутні передбачені законом підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже і підстави для задоволення поданої боржниками заяви.

Посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на узагальнення практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року розгляду справи судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень в цивільних справах, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не узагальнення практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторного викладення обставин, наведених у заяві, яка подавалася до суду першої інстанції в червні 2023 року, не підтверджених належними та допустимими доказами, та до переоцінки доказів, не становлять собою підставу для задоволення вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, яке відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі № 757/31854/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/81-1-0-00/6520 від 20 грудня 2013 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.