РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21.11.2024

Справа № 522/11495/24

Провадження № 2/522/6035/24

Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Ярема Х.С.

розглянув у загальному позовному провадженні справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

про визнання біржового договору дійсним, визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності.

ВСТАНОВИВ:

1.11.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

2.Позивач просить суд:

-визнати дійсним зареєстрований на Одеській товарній біржі договір купівлі-продажу№ 6011 від 09.12.1994 квартири АДРЕСА_1 ;

-визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/3 за кожним із співвласників - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

3.20.08.2024 відкрито провадження.

4.02.10.2024 закрито підготовче провадження.

5.Позивач позов підтримує, просить розглянути справу за його відсутності.

6.Відповідач вважається повідомленим про розгляд справи відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України.

7.На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

8.Треті особи позов підтримують.

9. ОСОБА_1 звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що 09.12.1994 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (яка діяла також інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 (після укладення шлюбу - « ОСОБА_6 ») придбали квартиру в продавця ОСОБА_7 (який діяв від імені ОСОБА_2 ). Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений на Одеській товарній біржі. Право власності на квартиру зареєстровано в БТІ. Зараз покупці вчинити будь-які дії з квартирою не можуть, оскільки договір купівлі-продажу тоді не був нотаріально посвідчений. Крім того, квартира є спільною сумісною власністю, а в договорі частки співвласників не визначені. Тому позивач не може відчужити свою частку без визначення її розміру.

Судом встановлено такі обставини справи.

10.09.12.1994 на Одеській товарній біржі укладено Договір № 6011 купівлі-продажу нерухомого майна за яким ОСОБА_7 (який є членом біржі та який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_2 ) продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 ), які також є членами біржі, придбали квартиру АДРЕСА_1 .

11.Квартира належить продавцеві ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу №1059 від 13.12.1993 (п.3 Договору).

12.Продаж вчинено за 100 000 000 крб., які отримані продавцем до підписання даного договору (п.6 Договору).

13.В п. 9 Договору зазначено, що відповідно до ст. 227 ЦК України даний договір підлягає реєстрації в МБТІ м. Одеси на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

14.Крім того, у договорі зазначено, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» такий зареєстровано на товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових операції з нерухомістю» 09.12.1994 за № 6011.

15.Також в договорі зазначено, що він нотаріальному посвідченню не підлягає.

16.22.08.1995 в КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на зазначену квартиру, підстава реєстрації договір купівлі-продажу №6011 від 09.12.1994.

17.24.07.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_6 ».

Висновки суду.

Щодо визнання договору дійсним.

18.Позивач посилається на те, що сторонами договору було досягнуто згоди за усіма істотними умовами договору, гроші за придбання квартири покупці передали продавцю до підписання договору, відбулася передача майна і вони фактично вступили у володіння квартирою, а тому набули право власності на квартиру. При цьому договір ніхто не вважає недійсним.

19.У вирішенні спору про визнання біржових угод дійсними, суд виходить в висновків Верховного Суду (зокрема, у справах № 392/833/16, № 389/122/16, № 475/965/16), який неодноразово переглядав зазначену категорію справ та сформулював наступне:

20.Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

21.Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

22.Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

23.Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

24.За змістом ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

25.Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

26.Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

27.Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

28.У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

29.За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

30.Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

31.Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

32.Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

33.Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

34.Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

35.Вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки відповідно до наведених положень суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду та при доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору, вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною (постанова Верховного Суду від 26.11.2018 справа № 205/8493/16-ц).

36.Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повне чи часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Про необхідність встановлення таких обставин зазначено також у постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 392/833/16-ц, від 14.08.2019 у справі № 475/965/16-ц.

37.Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

38.Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

39.Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

40.Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

41.Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала прогалина у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянин, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

42.За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

43.Як вбачається з укладеного біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності квартири. Позивачем у справі усі умови за договором виконані, на чому він сам наполягає. Відчужувана нерухомість продана за 100 000 000 крб., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів, що сторони заперечували укладений договір нема.

44.Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно гроші, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості.

45.Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося.

46.В цій справі, як на підставу позовних вимог про визнання біржового договору дійсним, позивач не посилається на те, що продавець квартири ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

47.Також і реєстрація майнових прав на квартиру у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем, не свідчить про ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення угоди.

48.Отже, підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу квартири в судовому порядку немає.

49.Також сторонами договору (покупцями) були три особи ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (позивач). Інші виступають як треті особи, які, ніби-то, не заперечують позов. Тобто, неповний склад сторони покупця у статусі позивача просить визнати договір дійсним.

50.Разом з тим, суд звертає увагу позивача на чинну ст. 392 ЦК України, якою передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Щодо визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

51.Згідно з ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

52.Згідно з ч.3 ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

53.Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

54.Позивач посилається на те, що право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 виникло на підставі біржового договору купівлі-продажу від 09.12.1994 та зареєстровано в БТІ.

55.Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

56.Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

57.Норма, що передбачала можливість членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» 1990 року.

58.Відповідно до статті 112 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

59.Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою між ними не передбачено інше, тощо. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі її із спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інакше не випливає із законодавства України. За відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

60.Згідно ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності, зокрема, на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.

61.Нотаріально посвідченого договору, який би відповів вимогам закону, за яким покупці придбали у спільну власність спірну квартиру, немає.

62.Право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання. Це право не виникає внаслідок його державної реєстрації. Державна реєстрація права власності є лише офіційним визнанням державою такого права, але не підставою для його виникнення.

63.Позивач не заявляє вимог про визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 на квартиру. В зв`язку з чим, вимоги про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/3 за кожним із співвласників задоволенню не підлягають.

64.Крім того, відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем за вимогою позивачів про визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/3 за кожним із співвласників - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що також є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги.

65.

Керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено 06.12.2024.

Суддя Ярема Х.С.