ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6734/24 Справа № 212/9454/23 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 212/9454/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Агєєва О.В., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Таскомбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» (надалі - АТ «Таскомбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 серпня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № , за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 105 885,32 грн, строком на 36 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 0,01% річних від суми боргу, та в розмірі 2,49 % на місяць від суми кредиту, при наданні кредиту - 5% від суми кредиту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити за його використання відсотки на умовах договору.

17 грудня 2021 року права вимоги за Кредитним договором № від 20 серпня 2020 року відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі Договору відступлення права вимоги № 171221 від 17 грудня 2021 року, за яким первісний кредитор передав позивачу за плату належні йому права вимоги до ОСОБА_1 .

Всупереч умов кредитного договору, незважаючи на вимогу погасити борг, відповідач не виконав свого зобов`язання та, після відступлення позивачу права грошової вимоги, не виконав умови договору.

Внаслідок неналежного виконання умов укладеного договору, утворилась заборгованість, а тому кредитор набув права дострокового стягнення заборгованості.

Станом на 02 листопада 2023 року, заборгованість становить 131 982,08 грн, з яких: 76 963,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4,54 грн - заборгованість за річними процентами, 55 013,76 грн - заборгованість за щомісячними процентами.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 131 982,08 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року позов АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за Кредитним договором № від 20 серпня 2020 року у розмірі 116 158 грн 73 коп.

У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 361,92 грн.

Стягнуто з АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 480 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 31 776,16 грн, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що надані позивачем Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких інших встановлених ними нових, чи можливості використання фінансовою компанією додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані.

До спірних правовідносин між сторонами, з приводу виконання кредитного зобов`язання, повинні застосуватися виключно умови кредитування, визначені в Заяві анкеті на отримання кредиту та Кредитному договорі № від 20 серпня 2020 року, підписаних відповідачем.

Крім того, відповідно до п. 8 Паспорту кредиту, Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежить від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

Відповідач не погоджується із розрахунком заборгованості позивача, оскільки у останнього відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитом з огляду те, що у кредитному договорі № від 20 серпня 2020 року процентна ставка не зазначена, а паспорт споживчого кредиту не є складовою кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Перший Український Міжнародний Банк» просить апеляційну скаргу представника відповідача залишити без задоволення, як необґрунтовану, на переконання представника позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, станом на момент подання апеляційної скарги, а саме 23 травня 2024 року, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «ЦФР» з анкетою-заявою на отримання послуг, в якій надав згоду на обробку всіх персональних даних ТОВ «ФК «ЦФР» та його контрагентам, шляхом її підписання.

20 серпня 2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № .

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно з п. 1.3. Кредитного договору Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту № 4891551, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 2.1. Кредитного договору всі інші умови кредитного договору, викладені в Паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР».

Відповідно до п. 2.2. Кредитного договору цей Договір, паспорт кредиту № 4891551 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» - складають єдиний кредитний договір.

Відповідно до умов Паспорту кредиту № 4891551 та Кредитного договору № від 20 серпня 2020 року позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 105 885,32 гривень; строк користування - 36 місяців; річні проценти - 0,01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,49 % від суми кредиту.

Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору (п. 4 Паспорта кредиту).

Позичальник повідомлений кредитодавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, у чіткій та зрозумілій формі з інформацією, вказаною в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. б, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою інформацією, необхідною для свідомого та добровільного вибору фінансової послуги.

Позичальник підтвердив, що ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних Позичальником умов кредитування.

Відповідно до п. 5.1. Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (далі за текстом - Умови отримання кредитів) Позичальник зобов`язується щомісячно, у граничний термін, повертати чергову частину кредиту та сплачувати щомісячні і річні проценти.

У разі прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за Кредитним договором, Позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня (п. 7 Паспорта кредиту).

У разі тривалого прострочення Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, Позичальник за кожний календарний місяць, протягом якого було допущене таке прострочення (понад 90 днів), сплачує неустойку у розмірі 350 грн. 00 коп. (п. 7 Паспорта кредиту).

Кредит Відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в Кредитному договорі (п.4.), отже Кредитодавець, свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі.

17 грудня 2021 року права вимоги за Кредитним договором відступлені AT «ТАСКОМБАНК» (надалі також - Позивач) на підставі Договору факторингу № 171221.

Відповідно до умов цього Договору та Витягу з Реєстру прав вимоги до Договору факторингу № 171221 від 17 грудня 2021 року, позивач є Новим кредитором Боржника - ОСОБА_1 за Кредитним договором № від 20 серпня 2020 року з усіма наступними додатками та змінами.

Факт передачі права вимоги за вищезазначеним договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі підтверджуються Реєстром прав вимоги до Договору факторингу, Випискою та Розрахунком заборгованості, доданими до даної позовної заяви.

Умови вищезазначеного Кредитного договору Позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (Графіком погашення кредиту) строки не повернуті.

Позивачем до позову надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого у відповідача ОСОБА_1 , станом на 02 листопада 2023 року загальна сума боргу за кредитним договором № від 20 серпня 2020 року становить 131 982,08 грн, з яких: 76 963,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4,54 грн - заборгованість за річними процентами, 55 013,76 грн - заборгованість за щомісячними процентами.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № від 20 серпня 2020 року, стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання за вказаними кредитними договорами не виконує, тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628,629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Проте, всупереч вимог статті 1050 ЦК України боржник односторонньо порушив свої зобов`язання за кредитним договором, то, за цієї обставини, позивач вправі вимагати повернення кредитної заборгованості та здійснення належних виплат, передбачених кредитним договором.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21 (провадження № 61-11750св22) наголосив на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

До подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, провадження № 61-10125св21.

З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № та останнім підписано паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4891551, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувало ОСОБА_3 кредитні кошти у загальному розмірі 105 885,32 грн.

Відповідно до умов Паспорту кредиту № 4891551 та Кредитного договору № від 20 серпня 2020 року позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 105 885,32 гривень; строк користування - 36 місяців; річні проценти - 0,01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,49 % від суми кредиту.

Отже, ОСОБА_3 був повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови.

Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 02 листопада 2023 року загальна сума боргу за кредитним договором № від 20 серпня 2020 року становить 131 982,08 грн, з яких: 76 963,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4,54 грн - заборгованість за річними процентами, 55 013,76 грн - заборгованість за щомісячними процентами.

На підтвердження заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3 позивачем надано виписки по особовому рахунку за період з 20 серпня 2020 року по 02 листопада 2023 року.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про укладення ОСОБА_3 кредитного договору та встановлення факту заборгованості за кредитним договором, з яким погоджується апеляційний суд.

05 травня 2023 року позивачем було направлено відповідачу повідомлення-вимогу № 10376/70.2.1 від 03 травня 2023 року про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № від 20 серпня 2020 року, яка становить: 25 596,73 грн - основного боргу, 51 367,05 грн - прострочена заборгованість за основним боргом, 0,49 грн - строкова заборгованість за процентами, 2 636,55 грн - строкова заборгованість за щомісячними процентами, 36 557,91 грн - прострочена заборгованість за щомісячними процентами, яке повинно бути проведено протягом 30 днів з дати отримання вимоги (а.с. 90-92).

Тому суд дійшов обгрунтованог овисновку про те, що з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за Кредитним договором в розмірі 116 158,73 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 76 963,78 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 39 194,95 грн (0,49 грн (строкова заборгованість за процентами) + 2636,55 грн (строкова заборгованість за щомісячними процентами) + 36 557,91 грн (прострочена заборгованість за щомісячними процентами).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2024 року, та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: