П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024року м. Київ

Справа №755/770/24

Провадження: № 22-ц/824/14926/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»

на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Слободянюк А. В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних збитків,

у с т а н о в и в:

У січні 2024 року ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» звернулося до суду із вказаним позовом.

17.05.2024 року від представника позивача надійшла заява про залишення даного позову без розгляду.

Ухвалою суду від 22 травня 2024 позовну заяву залишено без розгляду.

03 червня 2024 ркоу адвокат Дворцов В. І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про компенсацію судових витрат, а саме, витрат на правову допомогу в сумі 25 000 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Дворцова Владислава Ігоровича задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просили скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат на правничу допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їх розміру. Відмічено, що в суді першої інстанції представником відповідача надавались заперечення у справі, які судом враховані не були. Також зазначено, що суд першої інстанції не перевірив вартість оплати відповідних послуг адвоката та складність справи. Окрім того, вказує, що представник відповідача не зробив відповідну заяву про понесення таких витрат, до закінчення судових дебатів у справі. Вважає, що із заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу, убачається недобросовісна поведінка представника, направлена на збагачення за рахунок стягувача, що є неприпустимим при наданні правничих послуг. Щодо необізнаності позивача про обставину виконання рішення суду відзначив, що первісним позивачем у справі не було передано ТОВ «Інвестохіллс Веста» матеріалів справи, відтак позивач не ознайомлювався із матеріалами справи, а лише залучився у якості правонаступника позивача та підтримувало позовні вимоги як новий кредитор.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Сімчук В. І. в інтересах ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а саме шляхом направлення судових повісток-повідомлень, а також оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши думку адвоката Сімчука В. І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на розгляді Голосіївського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення 3% річних, інфляційних збитків у відповідності до ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» (судове рішення №755/19033/14-ц) станом на 18.12.2023 року.

Також встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року у справі № 755/19033/14-ц, позовні вимоги ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, та стягнуто солідарно із відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0017/06/00-N від 26 травня 2006 року в сумі 43135,18 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату здійснення розрахунку було еквівалентно 508326,74 грн та стягнуто пеню в сумі 7989,19 грн, а всього суму в розмірі 516315,93 грн.

Заборгованість за заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/19033/14-ц була сплачена 12 травня 2015 року.

Виконавчі провадження НОМЕР_2, НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №755/19033/14-ц, виданого 08 квітня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості в сумі 516315,93 грн та 1827,00 грн закінчено з причин виконання боржником рішення в повному обсязі. Кошти сплачено у термін для добровільного виконання та перераховані на реквізити стягувача, про що свідчать постанови про закінчення виконавчих проваджень від 06 жовтня 2015 року (а. с. 55,56).

Окрім того, у справі 755/464/18, провадження №2/752/1410/20, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих курсовою різницею за кредитним договором №0017/06/00-N, було відмовлено. В ході проведення підготовчого судового засідання позивача ПАТ «Банк Форум» було замінено на його правонаступника ТОВ «ФК «Веста» та згодом на ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», та вже під час судового розгляду справи по суті представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав.

В подальшому, від представника позивача надійшла заява про залишення даного позову без розгляду, на підставі чого ухвалою суду від 22 травня 2024 позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на час відкриття провадження у справі та подачі відзиву, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року у справі №755/19033/14-ц, було виконано відповідачкою ОСОБА_1 в добровільному порядку в травні 2015 року борг погашено, виконавчі провадження закінчено, однак, не зважаючи на це ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», якому було відомо про даний факт, звернулося до суду щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, відтак, суд вважав що такі дії позивача необґрунтованими, а отже відповідач має право на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин 1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення такої ухвали, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.

За ч. 9 ст. 141 ЦПК, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Системний аналіз норм процесуального законодавства, якими врегульовано питання розподілу судових витрат, дає підстави для висновку, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.

З викладеного вбачається, що у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Тобто, відповідач повинен підтвердити наявність витрат, які він поніс у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому залишеним без розгляду, а також, довести необґрунтованість дій позивача, пов`язаних із розглядом справи.

Разом з тим, ЦПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що стало підставою для закриття провадження або залишення позову без розгляду.

Обов`язком сторін у цивільному процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, відповідно до положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, останньому необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача тощо.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому, під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З матеріалів справи убачається, що предметом позову у даній справі було стягнення 3 % річних і інфляційних збитків за період з 08.12.2020 року по 23.02.2022 року у зв`язку з тим, що на думку позивача, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/19033/14-ц залишилось невиконаним.

Проте, як стало відомо в ході розгляду справи, відповідачкою повністю сплачено заборгованість на виконання заочного рішення суду №755/19033/14-ц ще 12.05.2015 року (а. с. 53).

Тобто, зобов`язання відповідачки за зазначеним заочним рішенням припинилось 12.05.2015 року, внаслідок їх повного виконання, а вимога позову про стягнення 3% річних і інфляційних втрат за період з 08.12.2020 року по 23.02.2022 року була безпідставною.

Отже, з огляду на викладені обставини, з 2015 року така обставина мала бути достеменно відома позивачу.

Більш того, позивач був учасником у справі №755/464/18, в межах якої ТОВ «Інвестохіллс Веста» було пред`явлено до ОСОБА_1 вимогу про стягнення курсової різниці після виконання кредитного договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №755/464/18 в позові було відмовлено, з огляду на безпідставність, та, зокрема, було встановлено, що «свої зобов`язання за кредитним договором відповідачка виконала в повному обсязі, шляхом добровільного виконання рішення суду про стягнення заборгованості».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи з вищенаведеного, такі дії позивача правомірно розцінювалися судом першої інстанції як необґрунтовані, а відтак, відповідачка обґрунтовано понесла судові витрати саме внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Доводи скаржника про те, що первісним позивачем у справі (ПАТ «Банк Форум») не було передано ТОВ «Інвестохіллс Веста» матеріалів справи у справі №755/464/18 не заслуговують на увагу, оскільки позивач не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи в суді першої інстанції. Колегія суддів відмічає, що практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Перевіряючи висновки суду щодо визначеного розміру витрат на правничу допомогу які підлягають стягненню з ТОВ «Інвестохіллс Веста» колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України).

Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно частини 1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник посилався на те, що відповідачкою не було надано до судових дебатів доказів понесених витрат на надання правничої допомоги.

Поряд з цим, як убачається з відзиву на позовну заяву відповідачкою було зазначено попередній розрахунок витрат, та зроблено відповідну заяву про те, що докази розміру судових витрат будуть надані в строки, передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Тобто, відповідачкою зроблено таку заяву до закінчення з`ясування обставин справи та дослідження доказів, що спростовує доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно недотримання таких строків відповідачкою.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем під час розгляду справи надано: копію договору №31-10/18 про надання правової допомоги від 31 жовтня 2018 року; копію додаткової угоди до договору №31-10/18 про надання правової допомоги від 31 жовтня 2018 року; копію акту наданих послуг №28 від 29 травня 2024 року.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду за минулий рік, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).

Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

З матеріалів справи убачається, що 19.06.2024 року від ТОВ «Інвестохіллс Веста» до суду надійшли заперечення на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Проте, як убачається зі змісту спірного додаткового рішення, такі заперечення судом першої інстанції, в порушення вимог Закону, враховані не були.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Як убачається з додаткової угоди до договору №31-10/18 про надання правничої допомоги від 31.10.2018 року узгоджена між сторонами вартість правової допомоги у розмірі 25 000 є фіксованою (а. с. 87).

Оцінюючи обсяг робіт наданих адвокатом, колегія суддів ураховуючи заперечення позивача, вважає, що в даному випадку, витрати на правову допомогу в сумі 25 000 грн не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, адже дана справа є незначної складності, оскільки її розгляд відбувався у спрощеному провадженні з повідомленням сторін, тобто, без призначення у справі судових засідань, а також беручи до уваги те, що стягнення з позивача витрат у заявленому розмірі буде становити надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів, з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності (співмірності), доходить висновку про стягнення з ТОВ «Інвестохіллс Веста» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000 грн.

Доводи скаржника про те, що відповідачкою не підтверджено оплату вказаних послуг не заслуговують на увагу, оскільки витрати за адвокатські послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено (див. постанову ВС від 20.10.2021 у справі № 757/29103/20-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції порушив порядок розгляду даного питання, ухваливши неналежне судове рішення, з огляду на наступні правові норми.

Частиною 3 ст. 270 ЦПК України визначено, що додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Положеннями ст. 142 ЦПК України передбачено, що суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про відшкодування відповідачу витрат на правничу дпоомогу.

Оскільки положеннями ч. 5 ст. 257 ЦПК передбачено, що у разі залишення позову без розгляду, за заявою позивача, суд постановлює про це віповідну ухвалу, а отже питання про розподіл судових витрат у справі вирішується шляхом постановлення ухвали, а не шляхом ухвалення додаткового рішення у справі, як це зробив суд першої інстанції.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальності «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» підлягає задоволенню, а додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» задовольнити частково.

Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року скасувати.

Заяву адвоката Дворцова Владислава Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвестохіллс Веста» (, адреса: 03035, м. Київ, вул. Сурикова, 3, корп. 8Б, офіс 103) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04.11.2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова