КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року, ухвалене в складі судді Диби О.В.. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Одинадцята київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, просила визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , та визначити ОСОБА_1 додатковий строк, достатній для подання нею до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, тривалістю у три місяці дня набрання рішенням суду законної сили.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка на день смерті проживала в кв. АДРЕСА_1 . Після її смерті державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори за заявою доньки померлої ОСОБА_2 від 29 вересня 2020 року була відкрита спадкова справа № 797/2020 щодо майна померлої.

Вона, ОСОБА_1 , належить до спадкоємців майна померлої ОСОБА_3 згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Капровою Н.Ю. 06 лютого 2017 року за реєстровим № 69 - на земельну ділянку з кадастровим номером :78:400:0025 за адресою АДРЕСА_2 ) та будь-які будинки з відповідними будівлями та спорудами, які розташовані на цій земельній ділянці; заповіту, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвою О.В. 09 лютого 2017 року за реєстровим № 7-15 - на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала померлій на прав власності на час її смерті.

ОСОБА_1 заяв про прийняття спадщини в установлений законом термін не подавала, оскільки їй нічого не було відомо про складання ОСОБА_3 заповіту на її користь, у відповідності до якого вона має право на спадкове майно, а отже їй не було відомо про необхідність подавати нотаріусу таку заяву. Більше двох місяців періоду перебігу строку для прийняття спадщини існувала необхідність їй та нотаріусам дотримуватись введених в Україні та посилених карантинних обмежень і запобігань зараженню та поширенню хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. В Україні було введено карантинні обмеження, що також перешкоджало їй у своєчасному зверненні до нотаріуса за місцем відкриття спадщини для отримання консультації і роз`яснень з приводу спадкування, а також для своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини.

Від відповідача ОСОБА_2 , яка віддала їй оригінали заповітів, позивач дізналась про складення на її користь заповітів померлою, вже після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, однак, спадкоємиця не повідомила її про останнє зареєстроване місце проживання спадкодавиці.

Водночас, існували і інші, непереборні і об`єктивні перешкоди у своєчасній подачі нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. У заповітах на користь ОСОБА_1 зазначене місце реєстрації проживання заповідачки квартира АДРЕСА_3 , у якій на час смерті спадкодавиці була зареєстрована і ОСОБА_1 . Тому в неї виникла хибна уява щодо відсутності необхідності подавати заяву нотаріусу про відкриття спадщини. Крім того, за час її проживання в квартирі АДРЕСА_4 вона жодного разу не сплачувала самостійно комунальні та інші платежі, пов`язані із проживанням, що завжди робила померла. А платіжні документи про сплату таких платежів вона навіть ніколи не бачила, тому не знала про зміну 21 листопада 2017 року реєстрації місця проживання ОСОБА_3 . Таким чином, як тільки від відповідача їй стало відомо про наявність заповітів померлої на її користь, а також заведення спадкової справи до майна померлої, та надалі вона почула припущення про можливість неспівпадіння її адреси проживання із адресою спадкодавиці на час її смерті, за обставин того, що до складу спадщини входять одночасно дві квартири у одному багатоквартирному будинку, а негайне її звернення до нотаріуса було неможливо, із причин наявності значної черги на прийом (більше двох місяців), нею 05 січня 2022 року до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори була подана власноручно написана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак її підпис не було посвідчено нотаріально.

В порушення п. 3.21 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України жодного листа на її заяву державним нотаріусом їй надіслано не було, натомість постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М. від 11 січня 2022 року в спадковій справі № 797/2020 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з мотивів пропущення строку для прийняття спадщини; відсутністю належним чином оформленої заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину; відсутністю документів, що підтверджують родинні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відсутністю оригіналів документів, що підтверджують право власності померлої на зазначене майно, та роз`яснено право оскаржувати цю постанову в судовому порядку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року їй було відмовлено в задоволенні позову до Київської міської ради про поновлення строку для прийняття спадщини. Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 неправильно обрано спосіб захисту права, а позов пред`явлений до неналежного відповідача.

В подальшому, нею 15 червня 2023 року до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори подано нотаріально завірену заяву від 12 червня 2023 року про видачу ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак в задоволенні заяви їй було відмовлено листом нотаріальної контори, вже з роз`ясненням того, що місця реєстрації проживання спадкодавиці на час її смерті різняться з її зареєстрованим місцем проживання в цей самий час. Будь-яких постанов на зазначену заяву нотаріусом не складалось.

На усунення зауважень державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М., зазначених у постанові від 11 січня 2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачем 13 жовтня 2023 року на адресу нотаріальної контори було направлено заяву від 12 жовтня 2023 року про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, її підпис було посвідчено нотаріально та отримано адресатом 17 жовтня 2023 року.

Вказувала, що з матеріалів спадкової справи державному нотаріусу ще з дня заведення спадкової справи - з 29 вересня 2020 року, тобто задовго до спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, було відомо про наявність заповітів на користь ОСОБА_1 і про її особу, та не існувало жодних перешкод довідатися про адресу, а тому дії з належного повідомлення її про необхідність вчасно подати заяву про прийняття спадщини могли бути вчинені державним нотаріусом до спливу цього строку, чого нотаріусом всупереч вимог закону зроблено не було.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення неправильного по суті рішення, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 545/1231/23, де зазначено, що оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, в першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття, і саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини, а інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Вказувала, що згідно п. 63 постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 522/13476/23, нечіткість законодавства щодо подачі заяви про прийняття спадщини належить до поважних причин пропуску спадкоємцем строку на подачу заяви про прийняття спадщини. Крім того, в цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що обмеження доступу нотаріусів до реєстрів, що сталося внаслідок військової агресії, заслуговує на увагу при вирішенні такого спору.

Посилалася на постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 703/4978/19, в якій Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та змінюючи без змін рішення суду першої інстанції про визначення спадкоємцю додаткового строку для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини, виходив з того, що оскільки позивач не знав про заповіт, а нотаріус про заповіт йому не повідомив, то суд першої інстанції правильно вказав на те, що нотаріус на порушення Закону України «Про нотаріат», п. 2.2 глави 9, п. 2.2, 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не вчинив дій для розшуку спадкоємця; суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позивачем заяви про прийняття спадщини в межах передбаченого законодавством строку, зокрема те, що він не проживав спільно зі спадкодавцем, не мав спільного побуту, не знав про заповіт на своє ім`я та дізнався про нього вже після спливу передбаченого законом строку для прийняття спадщин, нотаріус про заповіт позивача не повідомив, що свідчить про поважність причини пропуску такого строку.

Також в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року в справі № 761/42165/17-ц вказується про необхідність нотаріусом вчинити дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснити виклик спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення в пресі.

Також необхідність дотримання карантинних обмежень належить до поважних причин пропуску спадкоємцем строку на подачу заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення йому судом додаткового строку, достатнього для подання спадкоємцем заяви про прийняття спадщини, згідно правової позиції Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 953/8112/20.

Вказувала, що вимогам процесуального закону та правовим висновкам Верховного Суду рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року не відповідає.

В порушення п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України судом не зазначено в описовій частині повною мірою підстави позову, які зазначені в позові та письмових поясненнях позивача та підлягали дослідженню судом, а також суд не зазначив про відсутність заперечень на позов, надалі в порушення ст. 263, 264 ЦПК України не врахував при прийнятті рішення відсутність заперечень спадкоємця, яким прийнято спадщину, проти задоволення позову.

Так, районний суд повною мірою підстав зазначених у позовній заяві обґрунтувань не перевірив, не дослідив усіх доказів у справі, обмежившись лише називанням документів без оголошення їх змісту, належної правової оцінки наявним у справі доказам не надав, дійшовши явно помилкових висновків про недоведеність позову, доведеність яких суд не перевіряв взагалі. Також суд не відхилив обґрунтування позовних вимог, які містила позовна заява, та не зазначив у рішенні мотивів відхилення кожного аргументу, порушивши ст. 265, 263 ЦПК України.

Разом із тим, резолютивна частина рішення в частині залишення позовних вимог без задоволення не відповідає п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, тобто не містить правового висновку про відмову в позові, а замість того містить спосіб вирішення судами заяв та клопотань, або оцінку рішення про відмову в позові, якого не існує, тому справа не була вирішена судом відповідно до закону. Резолютивна частина рішення не може бути виправлена в такому випадку шляхом виправлення описки, тому може бути виправлена лише в апеляційному порядку.

При цьому в інших справах той самий суддя Оболонського районного суду м. Києва Диба О.В. зазначає в резолютивних частинах рішень висновки про відмову в задоволенні позовних вимог, що вказує на те, що судовий розгляд, всупереч ч. 1 ст. 2 ЦПК України, не був неупередженим, а резолютивна частина рішення викладена так лише для штучного зменшення перспектив апеляційного оскарження позивачем та для ускладнення викладення нею апеляційної скарги. Таким чином, справа продовжує бути невирішеною у встановленому законом порядку, а висновок суду про відсутність підстав у задоволенні позову та недоведеність позовних вимог є помилковим.

Вважала помилковим висновок районного суду про недоведеність наявності підстав для задоволення позову, тому що мотиви висновку не відповідають ані закону, ані позовній заяві, ані наявним у справі доказам.

Вказувала, що фактично районний суд виходив із того, що положення ст. 1269 ЦК України можуть застосовуватись лише до родичів спадкодавця, однак погодитись із сприйняттям судом конструкції ст. 1269 ЦК України неможливо, оскільки це не відповідає правовим висновкам Верховного Суду в постанові від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21, за змістом якої, тлумачення ч. 3 ст. 1268 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що законодавець встановив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців. Крім того, вимог за ст. 1269 ЦК України вона не заявляла взагалі, а лише обґрунтувала позовні вимоги посиланням на недоліки постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії з наявними у неї документами, в зв`язку з чим в неї виникла хибна уява про відсутність необхідності прийняття нею спадщини шляхом подачі до нотаріуса заяви про її прийняття позивачем. Водночас, недолік постанови державного нотаріуса полягає в тому, що вона не зазначила в ній жодних мотивів свого висновку про пропуск строку на подачу до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із посиланням на доказами зареєстрованого місця проживання спадкодавиці на час її смерті. Таким чином, всупереч ч 1, 3 ст. 13 ЦПК України позов вирішено судом поза межами підстав, зазначених в позовній заяві, а межі суд визначив самостійно.

Вказувала про неможливість погодитися з належним обґрунтуванням судом висновку про недоведеність підстав позовних вимог, оскільки законом не передбачено взагалі усунення недоліків заяви про прийняття спадщини за умов пропуску спадкоємцем строку на подачу нотаріусу заяви про відкриття спадщини. Зазначене не може бути підставою для висновку про недоведеність підстав для визначення судом додаткового строку на подачу до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Разом із тим, в порушення ст. 263, 264 ЦПК України судом не було враховано при ухваленні рішення, що з первісною позовною заявою до неналежного відповідача та неправильно обравши спосіб захисту права, вона звернулася до суду на початку листопада 2021 року після спливу шестимісячного строку на подачу заяви про прийняття спадщини, а вже 05 листопада 2021 року її позовна заява була залишена ухвалою суду без руху.

Вказувала, що судом першої інстанції не звернуто уваги, що про необхідність зміни предмету позову та відповідача їй не було роз`яснено судом при розгляді справи № 756/16800/21 в порядку п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, ще й при тому, що в зв`язку з карантином в Україні було істотно обмежено прийом всіх громадян у всіх судах України.

Вважала, що рішення суду першої інстанції викладене так суто для порушення в подальшому змагальності сторін, адже усі недоліки його вчинені на користь відповідача та штучно ускладнюють апеляційне оскарження рішення позивачу.

Крім того, судом першої інстанції визнано зволіканням розумний час, використаний позивачем для пошуку адвоката та підготовки ним позову для подачі до суд, при тому, що справа значно ускладнена неналежним мотивуванням державним нотаріусом мотивів відмови у вчиненні нотаріальних дій і відсутність обґрунтування із посиланням на докази висновку про пропуск позивачем строку на подачу заяви про прийняття спадщини, при тому, що за наявними у неї документами вона строк не пропустила, оскільки місце її проживання співпадало з місцем проживання померлої спадкодавиці.

Щодо висновку суду про посилання позивача на її необізнаність з наявністю заповітів внаслідок несвоєчасного повідомлення спадкоємцем, напружені стосунки з донькою померлої, тривалість збору документів як такі, що не підтверджені належними доказами, пояснювала, що на жодну з цих підстав позов не заявлявся і в судовому засіданні на такі обставини жоден із присутніх не посилався, тому в порушення ст. 13, 263 ЦПК України позов розглянуто з надуманих судом підстав.

Вказувала, що не відповідає також застосуванню закону Верховним Судом і висновок суду про те, що необізнаність позивача про наявність заповітів не є підставою для висновку суду про поважність причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини. Відповідачем та матеріалами спадкової справи не підтверджується, що ОСОБА_1 мала можливість подати заяву про прийняття спадщини, не знаючи взагалі про наявність підстав для спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилалась на те, що подання заперечень проти позову є правом відповідача, визначеним цивільно-процесуальним законодавством України. Неподання заперечень проти позову за будь-яких обставин не може розцінюватись учасниками судової справи та судом як визнання позову повністю або частково, як це намагається представити позивач у своїй скарзі. Єдиним наслідком відсутності заперечень позивача проти позову в матеріалах справи є обов`язок суду розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, поданих позивачем на підтвердження власної правової позиції, висловленої в позовній заяві. Крім того, п. 48 постанови Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 545/1231/23 визначено, що оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, в першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Вказувала, що з матеріалів справи вбачається та підтверджується копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким чином, відповідно до висловленої Верховним Судом позиції та відповідно до приписів норм чинного ЦПК України для задоволення позову позивачу необхідно було довести, що у неї існували поважні причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року по 28 лютого 2021 року, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази існування поважних причин пропуску позивачем строку на прийняття спадщини в зазначений період. Один лише факт, що позивач заявляє про існування таких причин, видаючи за них необізнаність існування заповітів на її ім`я та наявність встановлення карантинних обмежень, не може бути розцінений судом як доказ на підтвердження наявності поважних причин, оскільки зазначені заяви не підтверджуються жодним доказом, крім пояснень позивача. Крім того, до таких заяв позивача необхідно ставитися критично, зважаючи на те, що в судовому засіданні Оболонського районного суду м. Києва в справі № 756/16800/21, яке відбулося 29 березня 2023 року, позивач особисто повідомила суду про факт її обізнаності в наявності заповітів ОСОБА_3 на її користь ще на початку жовтня 2020 року, тобто в період перебігу встановленого законом терміну на прийняття спадщини.

В зв`язку з вищевикладеним вважала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, не підтвердженою доказами, такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а. с. 9), яка з 21 листопада 2017 року до смерті була зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 (а. с. 66).

Позивач ОСОБА_1 є дружиною сина ОСОБА_3 (а. с. 26 - 27) та з 15 вересня 2017 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_6 (а. с. 97 зворот).

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 (а. с. 61 - 64).

За життя ОСОБА_3 склала заповіти:

- 06 лютого 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Капровою Н.О., яким належну їй на праві власності земельну ділянку, кадастровий № :78:400:0025, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , та будь-які будинки з відповідними будівлями та спорудами, які розташовані на цій земельній ділянці, заповіла ОСОБА_1 (а. с. 11);

- 09 лютого 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвою О.В., яким належну їй квартиру АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_1 (а. с. 12);

- 15 серпня 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В., яким належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 (а. с. 59).

29 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу до майна померлої № 797/2020 (а. с. 54).

29 вересня 2020 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою сформовано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), в якому наявні відомості про реєстрацію заповітів ОСОБА_3 06 лютого 2017 року, 09 лютого 2017 року та 15 серпня 2017 року (а. с. 57).

27 квітня 2021 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Кедою О.В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 78).

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про поновлення строку для прийняття спадщини. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року в справі № 756/16800/21 ОСОБА_1 відмовлено в позові, оскільки позов подано до неналежного відповідача - Київської міської ради, а не до іншого спадкоємця ОСОБА_2 , а також заявницею неправильно обрано спосіб захисту, а саме не порушено вимогу про визнання додаткового строку для прийняття спадщини (а. с. 21).

05 січня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила заяву до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій повідомляла, що належне спадкодавцю ОСОБА_3 майно, а саме земельна ділянка та квартира, заповідано на її ім`я, однак про наявність заповітів вона не була обізнана, довгий час не могла зібрати необхідні документи в зв`язку з напруженими відносинами з іншим спадкоємцем, а також епідеміологічною ситуацією в країні; просила відкрити спадкову справу і видати свідоцтво про право на спадщину за законом (а. с. 80 - 82).

Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М. від 11 січня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітами, в зв`яжу з пропущенням строку для прийняття спадщини, відсутністю належним чином оформленої заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, а відповідно, неможливістю встановити особу, яка звернулася з такою заявою; відсутністю документів, що підтверджують родинні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; відсутністю оригіналів документів, що підтверджують право власності померлої на зазначене майно (а. с. 14).

Листом від 27 червня 2023 року Одинадцятої київської державної нотаріальної контори повідомлено ОСОБА_1 , що з урахуванням раніше винесеної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 січня 2022 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року, нотаріальна контора буде діяти на підставі норм чинного законодавства зі спадкоємцями, які спадщину прийняли в установлений законом строк або на підставі рішення суду про поновлення строків прийняття спадщини (а. с. 17).

Листами від 13 липня 2023 року, серпень 2023 року, 24 жовтня 2023 року Одинадцятої київської державної нотаріальної контори повідомлено ОСОБА_1 на її повторні заяви про відмову в оформленні спадщини після смерті ОСОБА_3 та роз`яснено про те, що винесення повторної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не передбачено чинним законодавством (а. с. 15, 100, 103).

12 червня 2023 року, 12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 склала нотаріально посвідчені заяви на ім`я нотаріусів, нотаріальних контор і інших компетентних органів за належністю, про те, що вона приймає спадщину за заповітами після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та просить видати на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с. 23, 93).

Крім того, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори звертався син померлої ОСОБА_4 11 березня та 09 травня 2023 року (а. с. 88 - 90); постановою від 11 червня 2023 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини, відсутністю документів, що підтверджують родинні стосунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відсутністю оригіналів документів, що підтверджують право власності померлої на нерухоме майно (а. с. 91).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що строк для подачі заяви про прийняття спадщини нею пропущено з поважних причин, оскільки позивач мала реальну можливість звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини, чого у встановлений строк свідомо не зробила.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, суд першої інстанції здійснив аналіз конструкції ст. 1269 ЦК України, зазначивши, що лише спадкоємець, який проживав спільно із спадкодавцем, вважається таким, що прийняв спадщину, в силу спільного проживання на підставі норм чинного законодавства, та встановив, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач та спадкодавець перебувають у родинних стосунках, а позивач, будучи необізнаною станом на серпень 2020 року про складені на її ім`я заповіти, мала право на спадкування за законом в силу спільного проживання, з чого дійшов висновку, що твердження позивача не узгоджуються з нормами чинного законодавства та не свідчать про поважність причин пропуску встановленого строку, який повинен бути доведений саме стороною позивача.

Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що на положення ст. 1269 ЦК України позивач при обґрунтуванні своїх вимог не посилалась взагалі, а звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що пропуск шестимісячного строку, встановленого законом для звернення з заявою про прийняття спадщини, обумовлено саме її необізнаністю щодо складання заповіту на її ім`я ОСОБА_3 , при цьому хибне уявлення позивача про відсутність необхідності подавати заяву нотаріусу про прийняття спадщини в неї виникло вже після того, як вона довідалась про складання заповітів 15 жовтня 2021 року, що обумовило подальшу затримку у поданні відповідної заяви.

Таким чином, висновки суду, що позовна заява обґрунтована припущенням позивача про те, що вона фактично прийняла спадщину, є передчасними та помилковими.

Крім того, суд першої інстанції вдався до оцінки дій позивача, які вчинялися нею після того, як ОСОБА_1 дізналася про існування заповітів на її користь, тобто після 15 жовтня 2021 року, коли шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 вже сплив, і звернув увагу, що з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину позивач звернулася тільки 05 січня 2022 року, а після отримання постанови державного нотаріуса від 11 січня 2022 року, у якій роз`яснено причини відмови у видачі свідоцтво про право на спадщину, позивач не усунула недоліків, наведених в постанові, а продовжила звертатися до нотаріальної контори з тотожними заявами. Суд також зауважив, що після ухвалення рішення суду від 29 березня 2023 року у справі № 756/16800/21, яким ОСОБА_1 відмовлено в позові про поновлення строку для прийняття спадщини в зв`язку з неправильно обраним способом захисту і неналежним складом сторін, вона звернулася з новим позовом лише в листопаді 2023 року без зазначення будь-яких інших поважних причин такого зволікання; під час розгляду справи № 756/16800/21 на свій розсуд не скористалася своїм правом на заміну неналежного відповідача належним.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду щодо неусунення ОСОБА_1 недоліків заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину, оскільки законом не передбачено усунення недоліків заяви про прийняття спадщини взагалі за умов пропуску спадкоємцем строку на подачу нотаріусу заяви про відкриття спадщини.

При цьому судом першої інстанції не враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 545/1231/23, де визначено, що оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Однак, такий період, який розпочався з дня смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року і сплив 28 лютого 2021 року, судом першої інстанції досліджено не було, не встановлено обставин і не надано будь-якої оцінки доводам позивача, що державному нотаріусу Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з дня заведення спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 за заявою її дочки - відповідача ОСОБА_2 із витягів зі Спадкового реєстру було достеменно відомо про наявність заповітів на користь ОСОБА_1 , однак дії з належного повідомлення спадкоємця за заповітом та повідомлення її про необхідність вчасно подати заяву про прийняття спадщини державним нотаріусом, всупереч Закону України «Про нотаріат», п. 2.2 глави 9, п. 2.2, 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вчинені не були.

Крім того, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, що посилання позивача на її необізнаність з наявністю заповітів як на поважні причини пропуску строку не підтверджені належними доказами і не можуть бути визнані судом такими, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача щодо подачі заяви про прийняття спадщини, враховуючи наступне.

У постановах Верховного Суду від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22, від 09 жовтня 2023 року у справі № 671/208/22, від 17 січня 2024 року в справі № 357/10080/22 викладено правовий висновок, згідно якого, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Підпунктом 2.1. пункту 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) (тут і далі в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ), передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно з підпунктом 2.2 пункту 2 глави 9 розділу ІІ Порядку перед вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна нотаріус вчиняє низку дій, які забезпечують повну охорону цього майна, зокрема, повідомляє про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Відповідно до підпунктів 2.2 пункту 2 та 3.2 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Необхідність вчинення нотаріусом дій для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснення виклику спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17, які в подальшому підтримані Верховним Судом у постановах від 26 липня 2021 року у справі 405/7058/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 703/4978/19, від 09 жовтня 2023 року у справі № 671/208/22, від 17 січня 2024 року у справі № 357/10080/22.

Судом першої інстанції витребувано копію спадкової справи заведеної Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3 .

Згідно з матеріалами спадкової справи, 29 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . За заявою ОСОБА_2 була заведена спадкова справа № 797/2020.

Відповідно до змісту вказаної заяви ОСОБА_2 вказала, що приймає всю спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , а інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, немає.

Крім того, згідно з матеріалами спадкової справи, Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою з`ясовано наявність у Спадковому реєстрі відомостей про заповіти ОСОБА_3 , в тому числі від 06 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом, та від 09 лютого 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, складені на користь ОСОБА_1 .

Разом із тим, в наданих суду матеріалах спадкової справи відсутні відомості щодо повідомлення ОСОБА_1 нотаріусом про наявність заповітів та відкриття спадкової справи.

ОСОБА_2 також не посилалась на те, що вона повідомляла ОСОБА_1 про наявність заповітів та заведення спадкової справи.

Отже, позивача не було повідомлено про наявність заповіту на її ім`я та заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , на що під вирішення розглядуваної справи суд першої інстанції уваги не звернув.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що ОСОБА_3 ще на початку жовтня 2020 року була обізнана про існування заповітів, не підтверджуються належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що свобода заповіту є фундаментальним принципом спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності особи з існуванням заповіту вказано зокрема у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 308/4272/19, від 15 квітня 2021 року в справі № 591/1271/18, від 26 липня 2021 року в справі 405/7058/19, від 21 жовтня 2021 року в справі 643/13260/19, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22, від 17 січня 2024 року у справі № 357/10080/22.

Вочевидь склавши заповіт на користь дружини сина у 2017 році та не змінивши і не скасувавши його до моменту смерті у 2020 році, ОСОБА_3 чітко висловила свою волю щодо розпорядження належною їй квартирою та земельною ділянкою.

Заповіт, складений в подальшому у серпні 2017 року на користь ОСОБА_2 , не скасовує попередні заповіти ОСОБА_3 , оскільки стосується іншого належного їй майна, не охопленого попередніми заповітами, а саме частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 59).

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про відмову в позові є передчасними та помилковими, здійснені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з безпідставними доводами апеляційної скарги, що на порушення п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК України рішення не містить правового висновку про відмову в позові, позаяк в першому абзаці резолютивної частини рішення судом зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Одинадцята київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини залишено без задоволення.

Також апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені припущення доводи апеляційної скарги щодо упередженості судового розгляду і викладення мотивації судового рішення таким чином, який ускладнить апеляційне оскарження рішення позивачу.

При вирішенні даного спору апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24), згідно яких, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд, керуючись правовими висновками Верховного Суду в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 17 січня 2024 року у справі № 357/10080/22, оцінює поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини, які стосуються періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття, і виходить із того, що строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 сплив 28 лютого 2021 року.

Оскільки з наявних в матеріалах справи доказів встановлено і відповідачем не спростовано, що позивач не знала про наявність складених на її користь заповітів до 15 жовтня 2021 року, а тому пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, які об`єктивно вплинули на її можливість своєчасно подати заяву про прийняття спадщини, нотаріусом не вчинено дій для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснення виклику спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі, не роз`яснено ОСОБА_1 право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття, а також про наявність заповітів її не було повідомлено іншим спадкоємцем - відповідачем ОСОБА_2 , позов ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду та підлягає задоволенню.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до підтримки помилкових висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено, стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2684 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Одинадцята київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю в три місяці з дня набрання постановою суду законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 2684 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.