КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11751/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О. Ф., Желепи О. В.

при секретарі Гайдаєнко В. С.

за участі : позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Янчука А. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Мерзлого Л. В.

від 09 квітня 2024 року

у цивільній справі № 367/3229/23 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 ,

третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курило Яна Олегівна,

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що за умовами попереднього договору від 06 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. продавець ОСОБА_3 зобов`язувався продати покупцеві (позивачу по справі), а покупець зобов`язувався купити у продавця житловий будинок, загальною площею 77,8 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м, котрий розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Попередній договір). Відповідно до умов Попереднього договору, договір купівлі-продажу має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 30 жовтня 2021 року; сума договору купівлі-продажу нерухомості має становити 1 890 000 грн, що становить еквівалент 70 000 тисяч доларів США за комерційним курсом на день укладення цього договору (1 дол. США за 27,00 грн.). Відповідно до умов Попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу покупець (позивач по справі) передав, а продавець (відповідач по справі) отримав від покупця гроші в сумі 202 500 грн, що становить еквівалент 7 500 доларів США за комерційним курсом на день укладення цього Договору (1 дол. США 27,00 грн.). Зазначена сума розцінюється сторонами у договорі як гарантійний платіж в рахунок наступного договору купівлі-продажу.

Позивач зазначав про те, що на день звернення з даним позовом до суду основний договір купівлі-продажу, не укладений між сторонами через необґрунтоване ухилення ОСОБА_3 , який отримав кошти в якості гарантійного платежу та не виходить на зв`язок з позивачем.

Крім того, позивачу стало відомо, що предмет купівлі-продажу в майбутньому, який визначений в Попередньому договорі, а саме житловий будинок, загальною площею 77,8 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м, котрий розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вже відчужений ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 13 січня 2022 року приватним нотаріусом КМНО Курило Я.О. за реєстраційним № 28 громадянці ОСОБА_2

Позивач зазначає також про те, що відповідно до пп. «а» та «б» п.8 Попереднього договору продавець ОСОБА_3 гарантує покупцеві (позивачу), що: на день укладання цього Попереднього договору ним (чи від його імені) не були укладені жодні договори (інші правочини), у тому числі, інші попередні договори чи договори про наміри, які б могли потягнути виникнення прав у третіх осіб; до дня укладення договорів купівлі-продажу він не буде укладати відносно цих об`єктів будь-яких інших правочинів, які б потягли виникнення прав у третіх осіб, або видавати довіреності на здійснення таких дій. Крім гарантійного платежу позивач поніс витрати, пов`язані з нотаріальним оформленням цього договору (п.13 Попереднього договору). Однак відповідач ОСОБА_3 діяв недобросовісно та несправедливо, не тільки залишив собі гарантійний платіж, сплачений відповідно до умов Попереднього договору, а й позбавив права позивача на купівлю ним житлового будинку.

Зазначав, що позивач звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про стягнення гарантійного платежу з ОСОБА_3 за попереднім договором, про що свідчить відмітка про отримання судом 11 квітня 2023 року позовної заяви.

Вважає, що оскільки у ОСОБА_3 після відчуження житлового будинку відсутнє на праві власності будь-яке інше рухоме і нерухоме майно, яке має цінність, спірний договір купівлі-продажу житлового будинку має ознаки фраудаторного договору, тобто вчиненого на шкоду кредитору, а тому такий правочин необхідно визнати недійсним.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 квітня 2024 року відмовлено в задоволені позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що суд не надав оцінки обставинам укладання договору з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, на які посилався позивач в позовній заяві. Зазначав, що в квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з ОСОБА_3 про стягнення гарантійного платежу за попереднім договором. В даній справі (№367/2431/23) відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Вважає, що його права, як кредитора порушено, оскільки дії ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного правочину спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання судового рішення. Ціна продажу будинку в оспорюваному договорі у десятеро менша ніж у попередньому договорі, що був укладений із позивачем.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Янчук А. А., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів скаржника, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що відсутні обов`язкові ознаки фраудаторного правочину, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, позивач скористався належним способом захисту своїх прав у іншій справі. Просила стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 15 тис грн.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційні скарги не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представника відповідача ОСОБА_2 - адвокат Янчук А. А. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Янчука А. А., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до попереднього договору, посвідченого 06 вересня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. за № 2420, продавець ОСОБА_3 зобов`язується продати покупцеві ОСОБА_1 , а покупець зобов`язується купити у продавця житловий будинок, загальною площею 77,8 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . договору).

Відповідно до пп. «а-б» п.2 Попереднього договору, договір купівлі-продажу має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 30 жовтня 2021 року; в цілому сума договору купівлі-продажу нерухомості (житлового будинку), має становити 1 890 000 грн, що становить еквівалент 70 000 тисяч доларів США за комерційним курсом на день укладення цього договору (1 дол. США за 27,00 грн.).

Відповідно до п. 3 Попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_1 передав, а продавець ОСОБА_3 отримав від покупця гроші в сумі 202 500 гривень, що становить еквівалент 7500 доларів США за комерційним курсом на день укладення цього Договору (1 дол. США 27,00 грн). Зазначена сума розцінюється сторонами у договорі як гарантійний платіж в рахунок наступного договору купівлі-продажу. Решту суми гарантійного платежу, а саме 1 687 500 грн, що становить еквівалент 62 500 доларів США, покупець зобов`язаний передати продавцю на момент підписання основного договору купівлі-продажу. Факт передачі гарантійних платежів підтверджується власноручно складною розпискою або нотаріально-посвідченою заявою продавця або особи, що діє за довіреністю.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення гарантійного платежу за попереднім договором, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за попереднім договором, посвідченим 06.09.2021 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Лагодою О. С. за реєстраційним номером 2420.

Позивач оспорює як фраудаторний договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 січня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Яною Олегівною та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №28.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що вирішення спору про визнання договору недійсним, вимагає встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо, та дійшов висновку про те, оспорюваний договір було посвідчено нотаріально, обставини, які б вказували на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам Закону, не встановлені. Також суд вважав, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, й ураховуючи, що обраний позивачем спосіб захисту не відновить його порушені права, не буде ефективним, не відповідатиме завданню цивільного судочинства, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18, зазначено, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

Позивач вважає, що укладаючи оспорюваний договір купівлі продажу, відповідач ОСОБА_3 мав не меті уникнути повернення грошових коштів отриманих від позивача за попереднім договором.

Між тим, матеріали справи не містять власноручно складеної розписки або нотаріально-посвідченої заяви продавця ОСОБА_3 на підтвердження отримання від позивача гарантійних платежів, як то передбачено умовами пункту 3.1 Попереднього договору.

Також матеріали справи не містять доказів того, що на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу, 13 січня 2022 року, позивачем було ініційоване судове провадження щодо стягнення «гарантійного внеску» за попереднім договором й відповідач ОСОБА_3 мав передбачати у момент укладання договору негативні наслідки для себе у випадку невиконання судового рішення про стягнення отриманих за попереднім договором від ОСОБА_1 грошових коштів.

Як вбачається із матеріалів справ таке судове провадження було ініційоване позивачем лише у квітні 2023 року

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, ОСОБА_1 не довів в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, адже відсутні підстави для висновків про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу з метою уникнення ОСОБА_3 виконання зобов`язань, що випливають із попереднього договору, укладеного із позивачем.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обставини, які є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, не знайшли підтвердження. За обставин недоведеністю позивачем порушення його права, посилання суду першої інстанції на неефективність обраного способу захисту є зайвим.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 119-125) представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Янчук А. А. заявив клопотання про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, що були понесені відповідачкою й складають 15 000 грн.

До відзиву додано ордер, договорі про надання правової допомоги від 11.09.2023 року, додаткова угода від 12.09.2023 р., додаткова угода від 15.05.2024 року, відповідно до умов якої за підготовку й подачу відзиву на апеляційну скаргу подану позивачем у даній справі, клієнт сплачує адвокату 10 000 грн, за участь у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції клієнт сплачує 5 000 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).

Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення заявленого розміру витрат з огляду на їх неспівмірність апелянтом ОСОБА_1 не заявлено.

Визначаючи розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія вважає, що заявлені витрати на правову допомогу відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, не є завищеними; є співмірними із складністю справи, наданими адвокатом обсягом послугами та часом, витраченим на надання таких послуг.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 грн витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст.141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 15 000 (п`ятнадцять) грн витрат на оплату правової допомоги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик