Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2024 року м.Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Суходольського О.М.

з участю секретаря Культенко Н.В.

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Мельніченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с а н о в и в :

17.10.2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивачка аргументує тим, що 09.03.1992 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Худяківською сільською радою, актовий запис №06. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.09.2015 року шлюб розірвано. Проте сторонам вдалось примиритися та зберегти сім`ю. До останнього часу позивачка та відповідач проживали разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Однак, на початку літа 2023 року між ними виник конфлікт, після якого ОСОБА_1 змушена була залишити домоволодіння, де вони разом проживали з ОСОБА_2 та переїхати в будинок своєї матері.

ОСОБА_1 зазначає, що перебуваючи в шлюбі відповідач ОСОБА_2 був обдарований домоволодінням АДРЕСА_1 . За договором дарування в його власність перейшов дерев`яний будинок (А-1) житловою площею 56,1 кв.м., з прибудовою а, літньою кухнею, позначеною в техпаспорті літерою «Д», сараєм під літерою «Е», туалетом під літерою «Л», двома погрібами під літерами «В, Г». Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2477 га, що приватизована відповідачем 26.05.2010 року. Крім того, під час шлюбу сторони спільно на території вищезазначеного домоволодіння було зведено новий житловий будинок «К-1» площею 126,9 кв.м. з навісами «М» та «Н» та в 2004 році будинок введено в експлуатацію. Позивачка зазначає, що відповідач умисно ухиляється від реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно. Після конфлікту та розірвання стосунків, ОСОБА_2 заперечує право ОСОБА_1 на будинок, як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та перешкоджає їй в користуванні будинком та взагалі не впускає на подвір`я.

Підсумовуючи викладене, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду та просить поділити між нею та відповідачем спільне майно подружжя шляхом визнання права власності по частині за кожним будинку, позначеному на техплані літерою «К-1», площеню 126,9кв.м. з навісами «М» та «Н» по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 06.02.2024 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 та області та заборони вчиняти ОСОБА_2 будь-які реєстраційні дії, пов`язані з переходом права власності на вказане домоволодіння, до набрання рішенням суду в цій справі законної сили.

У судовому засіданні 05.11.2024 року позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги повністю підтримала та просила суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не погодились з вимогами ОСОБА_1 та просили суд відмовити в задоволенні позову.

Крім того, в судовому засіданні також були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Свідок ОСОБА_5 зазначила, що сторін по даній справі знає давно, їх діти разом навчались. За вказаною адресою по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 побудували новий будинок. Свідок ОСОБА_4 повідомила суду, що позивачка проживала майже все життя у даному будинку, а зараз живе в с.Леськи. Хто саме будував будинок їй нічого не відомо.

21.05.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Мельніченко А.М. надішов відзив на позовну заяву. Згідно якого зазначено, що 09.09.2015 року сторони розірвали шлюб справа №707/1955/15 та вже намагалися врегулювати в 2016 році їх спірні питання в судовому порядку, але позов було залишено без розгляду у зв`язку з примиренням сторін за заявою позивачки ОСОБА_1 . Крім того, спірне майн обуло набуте відповідачем за договором дарування від 24.05.1996 року. З довідки з КП ЧООБТІ від 22.06.2023 року №34123 вбачається, що будинок спірний під літ К 1 загальною площею 102,7 кв.м. але при цьому не надано до матеріалів справи правовстановлюючий документ на даний об`єкт. Тобто, цей об`єкт відповідає вимогам цивільного законодавства про самочинне будівництво, що в свою чергу унеможливлює визнання на нього права власності як на спільне нажите майно. Просили відмовити в задоволенні позову.

25.06.2024 року від позивачки ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив згідно якої зазначає, що будівництво спірного нерухомого майна проводилось на підставі необхідних дозвільних документів, про що зазначено в довідці КП ЧООБТІ. Під час проведення останньої інвентаризації спірного домоволодіння дані технічного паспорта від 24.07.2015 року не містять жодних відомостей про можливе порушення будівельних норм чи правил. Таким чином твердження відповідача вважає такими що не відповідає дійсності та просить суд задовольнити позовні вимоги.

02.07.2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшло заперечення на відповідь на відзив. Відповідач зазначає, що посилання позивачки на спільне проживання в спірному будинку взагалі не стосується предмету спору, адже в даному спорі не встановлюється певний факт, а вирішується спір про поділ майна подружжя. Крім того, доводи позивачки ОСОБА_1 на те, що майно а саме будинок літ.К підлягає поділу між подружжям також не відповідає дійсності, адже воно не є нерухомим майном в розумінні норм ЦПК і практика судів не дає на це право, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Крім того, слід зазначити що ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 10.09.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 10.01.2024 року про призначення судової експертизи по даній справі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, наданий відповідачем відзив, надану позивачкою відповідь на відзив, заперечення відповідача на відповідь на відзив та заслухавши свідків у судовому засіданні, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що 09.03.1992 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Худяківською сільською радою, актовий запис №06. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.09.2015 року шлюб розірвано. Проте сторонам вдалось примиритися та зберегти сім`ю. До останнього часу позивачка та відповідач проживали разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Однак, на початку літа 2023 року між ними виник конфлікт, після якого ОСОБА_1 змушена була залишити домоволодіння, де вони разом проживали з ОСОБА_2 та переїхати в будинок своєї матері в с.Леськи.

Судом встановлено, що перебуваючи в шлюбі відповідач ОСОБА_2 за договором дарування набув домоволодіння АДРЕСА_1 . За договором дарування в його власність перейшов дерев`яний будинок (А-1) житловою площею 56,1 кв.м., з прибудовою а, літньою кухнею, позначеною в техпаспорті літерою «Д», сараєм під літерою «Е», туалетом під літерою «Л», двома погрібами під літерами «В, Г». Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2477 га, що приватизована відповідачем 26.05.2010 року.

Крім того, під час шлюбу, на території вищезазначеного домоволодіння сторонами спільно було зведено новий житловий будинок «К-1» площею 126,9 кв.м. з навісами «М» та «Н». Згідно наявних матеріалів справи вбачається, що необхідні дозвільні документи на будівництво будинку літ. "К-1" були сторонами отримані. Однак, на момент розгляду даної спраи, судом встановлено, що право власності на новостворений житловий будинок літ. "К-1", що побудований по АДРЕСА_1 , не зареєстроване у встановленому законом порядку, правовстановлюючий документ на вказаний будинок не оформлено. Технічний паспорт не є таким документом.

Так, згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Суд констатує, що дане домоволодіння не відноситься до самочинного будівництва, оскільки були надані відповідні дозволи на будівництво.

Позивачка стверджує про те, що новостворений будинок повністю готовий для експлуатації і проживання, а відповідач стверджує про те, що новостворений будинок ще не повністю добудований і для його належної експлуатації необхідно провести ще ряд робіт. Разом з цим, дані твердження сторін не спростовують той факт, що державна реєстрація права власності на вказаний будинок не проведена і документ про право власності не оформлений.

Тому, у суду відсутні підстави для визнання права власності по частині за кожною із сторін на будинок, позначеному на техплані літерою «К-1», оскільки такі вимоги позивачки недоведені і не грунтуються на законі.

При розгляді справи позивач стверджував, що право власності на нерухоме новостворене майно виникає після введення його в експлуатацію, разом з тим, право власності на нерухоме майно виникає лише після проведення державної реєстрації такого права. Докази реєстрації права власності в матеріалах справи відсутні. З наданих сторонами доказів, пояснень не можливо встановити вартість взагалі даного будівництва, визначити за які кошти і які матеріали були використані, жодна із сторін не заявила клопотань про призначення експертизи щодо визначення вартості затрачених на будівництво матеріалів та робіт, кількості матеріалів, а суд не має спеціальних знань в галузі будівництва для вирішення даного спірного питання.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, а також по справі № 296/499/15-ц, 22.03.17р.

Суд зазначає, що визнавати право власності на будівельні матеріали немає підстав, оскільки немає їх точного переліку, відповідна експертиза у справі не проведена (сторони не зверталися в відповідним клопотанням до суду), а позивачка про поділ будівельних матеріалів не просила.

Оскільки позивач просив визнати право власності саме на будинок, по 1/2 частині за кожним, та не заявив вимог про поділ будівельних матеріалів і обладнання, при цьому не підтвердив та не надав належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі, та їх перелік, тому обґрунтованим є висновок про те, що задоволення позову без зазначення (назви) цих матеріалів чи обладнання та їх вартості суперечить закону та вказаній правовій позиції Верховного Суду України. Суд вважає, що позивач має право звернутись до суду з вимогами про поділ будівельних матеріалів і обладнання, довівши свої позовні вимоги належними доказами.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні поданого позову у зв`язку з недоведеністю та необгрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме щодо визнання права власності по частині за кожним будинку, позначеному на техплані літерою «К-1», площеню 126,9кв.м. з навісами «М» та «Н» по АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 листопада 2024 року.

Суддя: О. М. Суходольський