Номер провадження: 22-ц/813/4819/24
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдай Яніни Федорівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 року, ухваленого під головуванням судді Коваленко О.Б., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Роздільнянський відділ державної виконавчої служби у Роздільнянському районі Одеської області, про зменшення розміру аліментів та про звільнення від сплати нарахованої заборгованості за аліментами,

встановив:

07.08.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, повернення виконавчого листа та звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2017 року у справі № 520/86/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 25% від середньомісячної заробітної плати по Одеській області, як з такої, що не має постійного місця роботи, щомісячно, починаючи з 04.01.2017 року до настання повноліття дитини.

На підставі вказаного рішення суду 28.04.2 017 року Київським районним судом м. Одеси був видано виконавчий лист №520/86/17 та Роздільнянським ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) 08.08.2017 року було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1.

За вказаним виконавчим листом за період з січня 2017 року по 31.10.2022 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 165 992,00 грн.

Також з моменту прийняття рішення Київським районним судом м. Одеси від 10.03.2017 року у справі № 520/86/17 змінився сімейний та матеріальний стан позивачки.

Після ухвалення рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2017 року суду у позивачки народилось троє дітей, які знаходяться на її утриманні, а саме: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивачка розуміє свій обов`язок по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте з часу пред`явлення виконавчого листа до виконання до сьогодні позивачкою було сплачено лише 3 700,00 грн. (в серпні 2017 року - 3000,00 грн., та у вересні 2017 року - 700,00 грн.), оскільки вона не мала можливості сплачувати аліменти у зв`язку з відсутністю стабільного заробітку та наявністю на утриманні малолітніх дітей.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, утримуваних з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.03.017 року у справі № 520/86/17, з 25 % від середньомісячної заробітної плати по Одеській області, як з такої, що не має постійного місця роботи, до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Виконавчий лист № 520/86/17, виданий 28.04.2017 року Київським районним судом м. Одеси на підставі рішення суду від 10.03.2017 року у справі № 520/86/17 повернуто на адресу суду після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено (а.с.73-74).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдай Я.Ф. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 року, в частині незадоволених вимог та ухвалення в цій частині нового рішення, яким задовольнити вимоги щодо звільнення від сплати нарахованої заборгованості за аліментами, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.77-80).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 12.08.2024 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І. у відпустці, а також у зв`язку із заміною судді Дришлюка А.І. на суддю Громіка Р.Д , датою ухвалення цього судового рішення є 12.08.2024 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.05.2024 року, згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.94-96).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, залишення без змін рішення суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, в частині звільнення від сплати заборгованості по аліментам, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимоги в цій частині (а.с.73-74).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2017 року у справі № 520/86/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 25% від середньомісячної заробітної плати по Одеській області, як з такої, що не має постійного місця роботи, щомісячно, починаючи з 04.01.2017 року до настання повноліття дитини (а.с.21).

На підставі зазначеного рішення суду від 28.04.2017 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №520/86/17 та Роздільнянським ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) 08.08.2017 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 (а.с.19).

Проте, у зв`язку з неналежним виконанням рішення суду від 10.03.2017 року, у ОСОБА_1 виникла заборгованість по сплаті аліментів, розмір якої за період з січня 2017 року по 31.10.2022 року склав 165 992,00 грн. (а.с.15-16).

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

За правилами ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до ч. 8 п. 1ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Обґрунтовуючи підстави позову про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, ОСОБА_1 зазначила, що не працює та не має стабільного доходу. Крім того, після набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2017 року у справі № 520/86/17 у позивачки народилися троє дітей.

Разом з тим, в сенсі ч. 2 ст. 197 СК України, вказані обставини не є такими, що мають істотне значення для звільнення від заборгованості по сплаті аліментів.

Само по собі посилання на те, що боржник не працює та не має стабільного доходу, не може бути підставою для її звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Колегія суддів також зазначає, що дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то дана постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдай Яніни Федорівни, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік