ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кулікова Геннадія Івановича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання не укладеним договору купівлі-продажу автомобіля, витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна і визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 06 жовтня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу автомобіля, витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна і визнання права власності на майно, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися.

В обґрунтування позовних вимог зазначала те, що 14 лютого 2015 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_3

16 травня 2021 року ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу № 370А/21 з ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд», відповідно до умов якого він придбав транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 .

16 липня 2021 року між AT «Кредо Банк» та її чоловіком ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 42778/2021, відповідно до умов якого банк видав йому кредит в розмірі 829 570 гривень 16 коп. з терміном повернення до 15 липня 2028 року.

П. 2.2. даного кредитного договору було передбачено, що кредит було видано для здійснення повної/часткової сплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 150», дата випуску 2021 року, кузов НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ фірма «Алмаз Мотор. Лтд» від 16 квітня 2021 року. 16 липня 2021 року в якості забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного кредитного договору від 16 липня 2021 року між АТ «Кредобанк» та позивачкою було укладено договір поруки № 42778/2021/2, за яким вона зобов`язалася відповідати перед АТ «Кредобанк» за виконання її чоловіком ОСОБА_3 зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № 42778/2021 від 16 липня 2021 року.

01 лютого 2021 року позивачка запропонувала чоловікові, що надасть йому особисті гроші в розмірі 23.000 доларів США в якості позики, які він зможе використати для сплати кредиту за автомобіль, а він після того, як кредит буде виплачено, перереєструє автомобіль на неї і вона стане основним його власником і вони перереєструють в МРЕВ автомобіль на позивачку. Він погодився і склав їй власноручно написану розписку про те, шо ним було отримано від дружини 23.000 доларів США як сплата за 1/2 частину автомобіля, а власником іншої 1/2 частини є позивачка відповідно до права спільної сумісної власності подружжя.

01 вересня 2023 року вдома вона знайшла проект попереднього договору купівлі-продажу від 01 серпня 2021 року, за умовами якого між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ніби то було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_1 бажають в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, вартість якого пунктом 1.5 договору була визначена в розмірі 25.000 доларів США.

Вважає даний договір нікчемним, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства і не відповідає правилу, встановленому ст. 369 Цивільного кодексу України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Позивачка заперечує проти того, що даний «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» є договором купівлі-продажу автомобіля, за яким право власності перейшло до відповідача ОСОБА_1 , оскільки, по-перше, не відбувся розрахунок між цим відповідачем та чоловіком позивачки, як передбачено п. 3.2. даного договору, яким встановлено, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № І), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Також даний договір не може вважатися законним та обгрунтованим, тому як даним договором визначена ціна в розмірі 25.000 доларів США за продаж майна, яке коштує значно дорожче, а саме станом на час подання даного позову подібний за своїми характеристиками автомобіль коштує біля 50.000 доларів США, а тому даний договір укладений без врахування інтересів позивачки як співвласника. Оцінка майна, визначеного даним договором, не може вважатися справедливою та реальною ціною.

Також, відповідач ОСОБА_1 не може вважатися законним власником даного автомобіля, тому як право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за (попереднім) договором купівлі-продажу. Отже, позивач вважає також, що її чоловік не мав права на укладання договору купівлі-продажу автомобіля, який є об`єктом права спільної власності подружжя, не отримавши від позивачки (дружини) відповідну згоду на продаж такого майна.

Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаної угоди, договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, тому просила ухвалити рішення, яким та визнати не укладеним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , визнати, що власником вказаного транспортного засобу є саме вона, позивачка, та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання не укладеним договору купівлі-продажу автомобіля, витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна і визнання права власності на майно - задоволені.

Визнано неукладеним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Визнано, що власником транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнено з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : 1) сплачений при подачі позову судовий збір в сумі з кожного окремо по 1 073 грн. 60 коп., а всього 2 147 грн. 20 коп. та 2) судовий збір сплачений при подачі заяви про забезпечення позову з кожного по 268 грн. 40 коп., а всього 536 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Куліков Г.І., посилається на те, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначає те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до п.1.4 попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , сторони зобов`язуються укласти основний договір не пізніше 31.12.2023 року за умови виконання пункту 2.1 попереднього договору.

Відповідно до п. 1.5 попереднього договору, вартість автомобіля, які покупець повинен сплатити продавцю в момент укладання попереднього договору, складає 25 000 доларів США. Крім того, покупець приймає на себе зобов`язання, які витікають з кредитного договору №42778/2021 від 16 липня 2021 року, який було укладено між ОСОБА_3 та АТ Кредобанк.

П.1.6 попереднього договору визначено, що починаючи з дати укладання попереднього договору, всі зобов`язання щодо сплати кредиту, вказаного у п. 1.5, повинен виконувати покупець за даним договором. Продавець має передати покупцю оригінал Кредитного договору та всі інші документи, які є його не від`ємною частиною.

В суді першої інстанції апелянт зазначав, що в нього наявний оригінал Кредитного договору, який передав йому ОСОБА_3 та є в наявності всі чеки, які підтверджують факт того, що апелянт - ОСОБА_1 сплачує грошові кошти за спірний автомобіль.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що того ж дня як був підписаний попередній кредитний договір купівлі-продажу транспортного засобу, тобто 01.08.2021 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, що станом на 01.08.2021 року складало 668 750 грн. Також, апелянт в суді першої інстанції зазначав, що 15.07.2021 року сплатив згідно договору купівлі-продажу №370А/21 з ТОВ АлмазМотор ЛТД грошові кошти в сумі 457 154 , 40 грн., відповідно до умов договору, що підтверджується особистим підписом апелянта на банківській квитанції.

Умови виконання попереднього договору підтверджуються квитанціями про сплату щомісячних платежів за Кредитним договором №42778/2021 від 16.07.2021 року, який був оформлений на ОСОБА_3 .

Крім того, суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не довела у суді, що спірний автомобіль «Тойота ланд крузер 150», 2021 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 придбавався за спільні кошти чи для потреб сім`ї. Також, апелянт зазначав, що для укладання договору позики, за яким позичальником виступає один із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки такий договір створює обов`язки для подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Садовський І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що дійсно 14 лютого 2015 року позивачка ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 , даний шлюб було зареєстровано Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 57. З моменту укладання шлюб між нею та ОСОБА_3 вони проживали однією сім`єю, в зв`язку з чим в них виникають спільні права та обов`язки, які врегульовано ч. З ст. 368 ЦК України, яка встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Спільна сумісна власність, як різновид права спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

16 травня 2021 року ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу № 370А/21 з ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд», відповідно до умов якого він придбав транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 .

16 липня 2021 року між AT «Кредо Банк» та її чоловіком ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 42778/2021, відповідно до умов якого банк видав йому кредит в розмірі 829 570.16 (вісімсот двадцять дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 16 коп. з терміном повернення до 15 липня 2028 року. П. 2.2. даного кредитного договору було передбачено, що кредит було видано для здійснення повної/часткової сплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 150», дата випуску 2021 року, кузов НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ фірма «Алмаз Мотор. Лтд» від 16 квітня 2021 року.

16 липня 2021 року в якості забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного кредитного договору від 16 липня 2021 року між АТ «Кредобанк» та позивачкою було укладено договір поруки № 42778/2021/2, за яким вона зобов`язалася відповідати перед АТ «Кредобанк» за виконання її чоловіком ОСОБА_3 зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № 42778/2021 від 16 липня 2021 року.

З моменту придбання даного автомобіля він став їх спільним майном подружжя, оскільки був придбаний ними спільно під час перебування в шлюбі, а отже належав їм в рівних частках.

Даним автомобілем керував чоловік позивачки, а також відповідач ОСОБА_1 , який працював у її чоловіка в якості водія, він возив його по справам, а також допомагав йому та позивачці у господарських справах, наприклад поїхати до супермаркету, відвезти дитину до школи та забрати дитину зі школи, відвезти в аеропорт та забрати їх з аеропорту, тобто виконував доручення чоловіка позивачки за необхідності. Крім того, через те, що цей відповідач фактично виконував обов`язки водія, йому довіряв її чоловік, часто він відвозив навіть гроші у справах, які вів її чоловік, вони йому надавали грошові кошти, які необхідно було сплачувати до банку з метою погашення кредитних зобов`язань і він зараховував дані гроші на рахунок чоловіка позивачки, який було відкрито в AT «Кредобанк», а їм відвозив квитанції. Автомобіль іноді зберігався у них у дворі, іноді відповідач ОСОБА_1 зберігав автомобіль у себе під будинком, де мешкав. Ці факти с загальновідомими серед їх спільних знайомих.

01 лютого 2021 року позивачка запропонувала чоловікові, що надасть йому особисті гроші в розмірі 23.000 доларів США в якості позики, які він зможе використати для сплати кредиту за автомобіль, а він після того, як кредит буде виплачено, перереєструє автомобіль на неї і вона стане основним його власником і вони перереєструють в МРЕВ автомобіль на позивачку. Він погодився і склав їй власноручно написану розписку про те, шо ним було отримано від дружини 23.000 доларів США як сплата за 1/2 частину автомобіля, а власником іншої 1/2 частини є позивачка відповідно до права спільної сумісної власності подружжя.

01 вересня 2023 року вдома вона знайшла проект попереднього договору купівлі-продажу від 01 серпня 2021 року, за умовами якого між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ніби то було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_1 бажають в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, вартість якого пунктом 1.5 договору була визначена в розмірі 25.000 доларів США.

П. 2.1. даного договору містив умову про те, що «продавець зобов`язаний передати транспортний засіб, зазначений в п. 1.2. даного Договору та документи до нього не пізніше ніж після підписання даного договору, яке само по собі свідчить про те, що розрахунок між сторонами даного договору проведений в повному обсязі та сторони не мають одна до іншої жодних претензій».

Але п. 3.2. договору містить умову про те, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Позивачка поцікавилася у чоловіка що це значить, невже він продав автомобіль без її згоди, він відповів що це її не стосується, даний договір був необхідним для якихось його справ і він нічого не значить, тому як жодних грошей він від відповідача ОСОБА_1 не отримував. Позивачка зажадала від нього щоб їх спільний автомобіль негайно був переданий їй до 01 жовтня 2023 року інакше вона вимушена буде звернутися до суду з даним позовом і вимагати визнати право власності в цілому на автомобіль, за який нею сплачено особисті грошові кошти. Її вимога не була виконана і 01 жовтня 2023 року автомобіль позивачці не було передано і тому вона вважає, що її права як співвласника даного майна порушені і тому вона вимушена захищати свої особисті права в судовому порядку.

Вказаний договір є нікчемним, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства і не відповідає правилу, встановленому ст. 369 Цивільного кодексу України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, якщо авто набуте за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, то потрібна згода дружини.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 знав добре те, що відповідач ОСОБА_3 перебуває в шлюбі з позивачкою, то він повинен був розуміти, що для продажу даного автомобіля необхідна була її згода як іншого з подружжя, тому як даний автомобіль належав їй та відповідачу на праві спільної власності подружжя.

Це повністю узгоджується правовій позиції, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) в якій зроблено висновок про те, що: «презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».

В даному випадку дії відповідача ОСОБА_1 є недобросовісними, якщо він вважає себе набувачем спірного рухомого майна тому як його обізнаність про належність автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя є достовірною.

Крім того, майно позивачки перебуває в чужому незаконному володінні у ОСОБА_1 , який безпідставно утримує його тривалий час та не повертає їй як співвласнику, можливо помилково вважаючи себе власником даного майна, яке набуте на підставі укладеного договору від 01 серпня 2021 року.

Позивачка заперечує проти того, що даний «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» є договором купівлі-продажу автомобіля, за яким право власності перейшло до відповідача ОСОБА_1 , оскільки, по-перше, не відбувся розрахунок між цим відповідачем та чоловіком позивачки, як передбачено п. 3.2. даного договору, яким встановлено, що підтвердженням факту отримання продавцем грошових коштів від покупця буде розписка (Додаток № І), яка є невід`ємною частиною до цього попереднього договору.

Але навіть якщо припустити, що так званий «попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу» від 01 серпня 2021 року і був укладений між її чоловіком та ОСОБА_1 , то це лише договір про наміри укласти договір купівлі-продажу в майбутньому як слідує з п.1.1. даного договору, який передбачає, що «Сторони зобов`язуються у встановлений цим договором строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, надалі як «Основний договір» на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі».

Також даний договір не може вважатися законним та обгрунтованим, тому як даним договором визначена ціна в розмірі 25.000 доларів США за продаж майна, яке коштує значно дорожче, а саме станом на час подання даного позову подібний за своїми характеристиками автомобіль коштує біля 50.000 доларів США, а тому даний договір укладений без врахування інтересів позивачки як співвласника. Оцінка майна, визначеного даним договором, не може вважатися справедливою та реальною ціною.

Тому, вартість транспортного засобу, яка визначена попереднім договором від 01 серпня 2021 року, не може вважатися справедливою та обгрунтованою ціною за даний автомобіль, а тому даний договір укладено на невигідних умовах, а тому сам по собі не може вважатися дійсним, відповідно до умов ст. 233 ЦК України.

Крім того, договір, який укладено без наміру створити обумовлені ним правові наслідки, називається фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (ст. 334 ЦК). Крім того, відповідач ОСОБА_1 не може вважатися законним власником даного автомобіля, тому як право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу, такого висновку дійшов КЦС ВС у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 683/2694/16-ц.

Факт того, що вказаний відповідач безпідставно та незаконно утримує у себе належний позивачці як співвласнику автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 150», 2021 року випуску, чорного кольору, який було зареєстровано під державним номерним знаком НОМЕР_1 , підтверджує та обставина, що 07 вересня 2023 року до чергової частини ВП № 5 ДРУП Г`УНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 07 вересня 2023 року вулицями Соборного району м. Дніпра рухається автомобіль «Тойота Лєнд Круизер Прадо 150», державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , але на момент руху на автомобілі знаходився номерний знак НОМЕР_3 , який не відповідав свідоцтву про реєстрацію. За кермом автомобіля, як було встановлено працівниками поліції, перебував відповідач ОСОБА_1 . Факт того, що він керував не належним йому автомобілем під другим державним номерним знаком, а саме НОМЕР_3 , вказує на те, що він приховує автомобіль від законних власників, якими є позивачка та її чоловік, переміщається по місті під другими номерами, щоб була відсутня можливість з`ясувати його місце знаходження.

Отже, ОСОБА_3 не мав права на укладання договору купівлі-продажу автомобіля, який є об`єктом права спільної власності подружжя, не отримавши від позивачки (дружини) відповідну згоду на продаж такого майна.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт у судовому порядку. Водночас тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 205/1255/17.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, з посиланням на докази згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, тоді як суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кулікова Геннадія Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді