АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року

м. Чернівці

справа № 715/2192/19

провадження 22-ц/822/459/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року

апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Маковійчук Ю. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 на момент звернення із позовом), Чернівецька область, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтована тим, що зазначений будинок належить ОСОБА_1 на праві власності з 29 грудня 2016 року (дата отримання свідоцтва про право на спадщину). Право власності набуте ним у порядку спадкування за заповітом після смерті батьків матері ОСОБА_5 у 2009 році та батька ОСОБА_6 у 2015 році.

Зазначає, що у будинку окрім нього, проживають без реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є його рідними сестрами.

Вказує на те, що після отримання свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок неодноразово звертався із проханням до відповідачів про добровільне виселення, проте такі вимоги відповідачі ігнорують, незважаючи на наявність власного житла, а між сторонами склалися неприязні стосунки, що унеможливлюють спільне проживання.

Просив суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить йому на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

29 жовтня 2019 року ОСОБА_3 було подано до суду зустрічну позовну заяву.

Позивачка за зустрічним позовом просила суд:

встановити факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як між донькою та батьками;

встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на момент смерті останніх;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_1 04 червня 2016 року, в частині 1/6 частки: на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», кадастровий номер :003:0197.

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 та на 1/6 земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», кадастровий номер :003:0197.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй належить право на 1/6 спадкового нерухомого майна, оскільки мати ОСОБА_5 мала право на 1/2 частину нерухомого майна, набутого за життя у шлюбі з батьком ОСОБА_7 , і спадщину після неї прийняли троє осіб.

Короткий зміст рішення та ухвали суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено: усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом набув право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться на АДРЕСА_1 , однак позивач не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є власниками житлового будинку, не зареєстровані в ньому та мають інші житлові приміщення для проживання, відмовляються виселятися з нього та чинять перешкоди користуванні вказаним майном.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд першої інстанції виходив із того, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Вирішуючи спір, суд виходив із того, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Оцінюючи позовні вимоги на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у спірному випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: у належному позивачу на праві власності житлового будинку проживають відповідачі, які не є членами його сім`ї; жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника звільнити спірний будинок відповідачі не реагують, протягом тривалого часу між ними склалися неприязні відносини, про що свідчать тривалі судові процеси, що унеможливлює їхнє спільне співіснування в одному житловому будинку, який є місцем проживання позивача, який в розумінні Першого протоколу до Конвенції має право мирно володіти своїм майном.

Додатково суд вказав на те, що ОСОБА_3 забезпечена іншим житлом, а відчуження у 2015 році належної ОСОБА_2 квартири не вплинуло на її право на житло, оскільки вона на даний час офіційно зареєстрована в квартирі та має можливість там проживати.

Вважав, що дії ОСОБА_2 щодо безоплатного відчуження нею квартири на користь рідної сестри ОСОБА_3 , у власності якої вже була квартира, є недобросовісними і такими, що мають на меті продовження проживання у житловому будинку, який належить ОСОБА_1 , і порушують права останнього.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про всі судові засідання. Належним чином про судові засіданні був повідомлений і її представник ОСОБА_8 , про що свідчать його письмові клопотання про відкладення розгляду справи.

Заяву про розгляд справи у її відсутність ОСОБА_3 , або її представник завчасно, до призначеного дня судового засідання, до суду не подали.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про залишення зустрічного позову без розгляду з підстав, передбачених частиною третьою статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки неявка позивачки (її представника) у судове засідання, призначене на 19.03.2024 року, є повторною.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Глибоцького районного суду Чернівецької області.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року мотивовані тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки суд розглянув справу за відсутності учасників справи та їх представників за наявності поважних причин для відкладення розгляду справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року обґрунтована тим, що дорученням для надання безоплатної вторинної правничої допомоги № 017/07-5/1573 від 21 лютого 2024 року призначено адвоката Шеремету І. С. представником ОСОБА_3

У зв`язку з неможливістю ознайомлення з усіма доказами у справі 18 березня 2024 року ОСОБА_8 було подано клопотання про відкладення розгляду справи у судовому засіданні, призначеному на 19 березня 2024 року на іншу дату.

Вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення зустрічного позову ОСОБА_3 без розгляду суд першої інстанції мав на меті створення умов для прийняття рішення по справі в цілому.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, з урахуванням яких суд прийшов до обґрунтованого висновку, що порушене право позивача як законного власника будинку підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Сторони у справі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Черепківці Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том 1, а.с. 59)

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Черепківці Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (том 1, а.с. 108)

Згідно заповітів, складених 15 січня 2001 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 все своє майно заповіли позивачу ОСОБА_1 (том 1, а.с. 113, 120, том 2, а.с. 199)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1923

від 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 належить спадкове майно, яке складається із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_7 на праві приватної власності (том 1, а.с. 77).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 832 від 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 належить спадкове, яке складається із земельної ділянки площею 0,25 га в межах згідно з планом, розташованої в с. Черепківці Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належної ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 364709 (том 1, а.с. 78).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 835

від 04 червня 2016 року ОСОБА_1 належить спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 0,0033 га в межах згідно з планом, розташованої в с. Черепківці Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, належної ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 364710.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 837

від 04 червня 2016 року ОСОБА_1 належить спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 0,2391 га в межах згідно з планом, розташованої в с. Черепківці Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, належної ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 364711.

Право власності на вищевказане спадкове нерухоме майно зареєстроване за позивачем ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 77498713 від 29 грудня 2016 року (том 1, а.с. 8), інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 60663874 від 04 червня 2016 року та № 60665152 від 04 червня 2016 року (том 1, а.с. 122-131).

Згідно з довідкою № 3551 від 17 вересня 2019 року, виданою Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 є власником та дійсно проживає у житловому будинку на АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку без реєстрації місця проживання тимчасово також проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 1, а.с. 9).

Судами також встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності СТА 620518, належала квартира АДРЕСА_2 , яку вона подарувала ОСОБА_3 20 жовтня 2015 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 366768749 від 21 лютого 2024 року (том 2, а.с. 154).

З часу відчуження квартири по даний час ОСОБА_2 зареєстрована за вищевказаною адресою, що підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУ ДМС України в Чернівецькій області від 06 лютого 2024 року (том 2, а.с. 133).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири від 20.10.2015 року, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В., належить квартира АДРЕСА_2 . Також останній на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності САВ 140928 від 12 лютого 2007 року, належить квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 359423413 від 21 грудня 2023 року (том 2, а.с. 32, 153).

ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУ ДМС України в Чернівецькій області від 24.10.2019 року (том 1, а.с. 21).

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2019 року, яке залишено в силі постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет сопору Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин та встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем (справа № 715/2635/18, провадження № 61-15729св19).

Рішенням Глибоцького районного суду від 25.04.2023 року, яке залишено в силі постановою від 14 вересня 2023 року Чернівецьким апеляційним судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем, визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на спадкове нерухоме майно (справа № 715/3010/21, провадження № 2/715/6/23).

Згідно з копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_3 відповідачки ОСОБА_2 , виданого Першотравневим РВ УМВС України в Чернівецькій області 28 грудня 1999 року, остання по батькові зазначена « ОСОБА_10 » (том 1, а.с. 186,).

Відповідно до копії паспорта громадянина України № НОМЕР_4 відповідачки ОСОБА_2 , виданого 02 жовтня 2023 року, остання по батькові зазначена « ОСОБА_11 ».

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Щодо оскарження рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

У частинах 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині 1 статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина 1 статті 109 ЖК України).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина 1 статті 405 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance. Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 зазначено, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».

Верховний Суд у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 522/16228/19 вказав на те, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

У поставі від 18 серпня 2023 року у справі 395/872/20 Верховний Суд вказав на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, надаючи оцінку вимозі власника житлового будинку ОСОБА_1 про виселення відповідачів на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, колегія судді виходить із того, що:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_1 тимчасово на час догляду за батьком ОСОБА_7 , підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо;

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку;

між сторонами склалися неприязні відносини, про що свідчать тривалі судові процеси, що унеможливлює їхнє спільне проживання в одному житловому будинку, який є місцем проживання позивача, який в розумінні Першого протоколу до Конвенції має право мирно володіти своїм майном;

відповідачі забезпечені іншим житлом, зокрема мають постійне зареєстроване місце проживання за іншими адресами.

Колегія суддів погоджується з правовою оцінкою обставин безоплатного відчуження ОСОБА_2 квартири на користь ОСОБА_3 за договором дарування від 20 жовтня 2015 року, здійсненою судом першої інстанції та додатково зазначає про те, що відчуження ОСОБА_2 квартири не свідчить про втрату нею права проживання у такій квартирі.

Отже, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, колегія суддів приходить до висновку, що виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з належного на праві власності ОСОБА_1 житла переслідує легітимну мету і таке виселення відповідає критерію пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, оскільки відповідачі не позбавляються права на житло.

Доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Що стосується посилання скаржників на порушення їх прав внаслідок розгляду судом першої інстанції справи за відсутності апелянтів та їх представників за наявності поважних причин для відкладення розгляду справи, колегія суддів відзначає, що під час перебування справи у провадженні суду останній повинен забезпечувати дотримання балансу між процесуальними правами сторін щодо права бути обізнаним про судову справу та своєчасним розглядом справи і вживати всіх можливих заходів для розгляду справи з дотриманням розумних строків.

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Згідно з частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Частиною другою статті 210 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Колегія суддів відзначає, що розгляд справи судом за відсутності сторони або інших учасників справи є можливим лише у разі наявності у суду відомостей щодо належного повідомлення сторони, учасника справи про дату, час та місце судового засідання.

В матеріалах справи наявні докази належного повідомлення учасників справи про судове засідання, призначене на 19 березня 2024 року (а.с. 158162).

Окрім цього, від представників ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ОСОБА_8 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 165, 167), що також підтверджує обставину належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання.

За конкретних обставин цієї справи (значну тривалість розгляду справи з 2019 року, а також надання сторонам можливості у розумні строки представити суду свої аргументи) і з огляду на те, що суд не знайшов підстав, які б унеможливлювали проведення судового розгляду по суті справи, колегія суду приходить до висновку про ухвалення рішення суду першої інстанції за відсутності учасників справи з дотриманням норм процесуального права.

Щодо оскарження ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року

Згідно частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року по справі справа № 227/2751/19 (провадження № 61-16065св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 756/6049/19 (провадження № 61-4177св21) вказано, що «залишення позову без розгляду це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 23 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в загальному порядку у відкритому судовому засіданні на 05.02.2020 року.

В подальшому судові засідання у справі неодноразово відкладались, а провадження у справі неодноразово зупинялось та поновлювалось.

23 листопада 2023 року поновлено провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням у справі № 715/3010/21.

З матеріалів справи слідує, що:

20 грудня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не з`явилися: від відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із її перебуванням на лікуванні; від відповідачки ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Судом відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та відкладено розгляд справи у зв`язку із неявкою вказаних осіб.

24 січня 2024 року судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача за первісними позовом ОСОБА_2 ОСОБА_4 , який був призначений дорученням Західного регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги 22 січня 2024 року, з метою надати йому для ознайомлення матеріали цивільної справи. Сторони в судове засідання не з`явилися.

21 лютого 2024 року від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_12 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача.

22 лютого 2024 року сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 , який був призначений дорученням Західного регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги 21лютого 2024 року, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання йому для ознайомлення матеріалів цивільної справи.

Також, 22 лютого 2024 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_4 у зв`язку із його зайнятістю в іншому процесі.

19 березня 2024 року сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншому процесі. Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю ознайомлення з усіма доказами у справі.

З урахуванням фактичних обставин справи, належного повідомлення ОСОБА_3 та її представника про розгляд справи (дату, час і місце судового засідання), факт повторної неявки в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення та ухвала суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 липня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді : Ірина ЛИТВИНюк

Наталія ПОЛОВІНКІНА