Справа №443/1149/24
Провадження №6/443/31/24
УХВАЛА

судового засідання

09 серпня 2024 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Стасів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

Суть заяви.

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Жидачек Т.М. подала до суду заяву про визнання судового наказу від 04.07.2024, виданого Жидачівським районним судом Львівської області у справі №443/1149/24, таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви покликається на те, що зазначені Заявником обставини дійсності не відповідають. У ОСОБА_2 відсутні правові підстави для стягнення аліментів на його користь, так як дитина з ним не проживала на момент видачі судового наказу, і не проживає дотепер. Неповнолітній ОСОБА_3 за адресою, вказаною в акті, а саме: АДРЕСА_1 ніколи не проживав. Діти після розірвання шлюбу і дотепер постійно проживають з матір`ю, що підтверджується Актом №556 про фактичне проживання від 18.07.2024, виданим Жидачівською міської радою. У ОСОБА_2 відсутні правові підстави для стягнення аліментів на його користь, так як ОСОБА_1 самостійно утримує та забезпечує дітей. Так як їхньому сину ОСОБА_3 вже 15 років, він має виготовлену картку в банку, а тому мама хлопчика щотижня переказує на карту дитини близько 500 грн на кишенькові витрати, що складає близько 2 000 грн. на місяць. Окрім того, ОСОБА_1 самостійно купує дитині одяг, взуття, шкільне приладдя. Батько дитини не бере жодної участі у витратах на дитину, тому тягар утримання повністю лежить на матері. Батько дітей не бере жодної участі в їх утриманні та фінансово не допомагає. ОСОБА_2 на даний час є безробітнім, а тому його заяви про утримання дітей не знаходять свого підтвердження. Тому в даному випадку, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини на користь ОСОБА_2 , так як діти проживають з нею і вона повністю їх утримує та забезпечує всім необхідним. Судовий наказ може бути виданий за наявності у Боржника зареєстрованого місця проживання, а інакше суд відмовляє у видачі судового наказу. Згідно витягу з реєстру територіальної громади за період з 31.05.2016 року по 21.05.2024 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 до 21.05.2024, коли ОСОБА_1 була знята з реєстрації за вказано адресою за заявою власника житла, а саме батька колишнього чоловіка. Після зняття з реєстрації ОСОБА_1 не зареєструвала місце свого проживання, оскільки про зняття з реєстрації за попередньою адресою Боржниці відомо не було. Отже, станом на момент звернення ОСОБА_2 із заявою про видачу судового наказу 03.07.2024 ОСОБА_1 не мала зареєстрованого місця проживання, а тому судовий наказ виданий протиправно та всупереч вимог закону.

У судовому засіданні заявник заяву підтримала повністю.

Представник заявника заяву підтримала повністю, покликаючись на викладені у ній обставини.

Стягувач ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечив. Окрім цього, подав до суду відзив на заяву, в обґрунтування якого покликаючись на те, що доводи ОСОБА_1 спростовуються її позовом до суду про розірвання їхнього шлюбу. Непроживання разом з сім`єю було підставою для зняття ОСОБА_1 21.05.2024 з реєстрації місця проживання в будинку його батьків. Після погіршення між ними відносин їхні діти ніколи не жили і не живуть зі своєю матір`ю. Весь цей час неповнолітній син живе зі ним. Посилання боржника на акт № 556 про фактичне проживання боржника з дітьми в с.Туради від 18.07.2024 потребує критичного ставлення, оскільки дані в ньому є недостовірні, містять ознаки службового підроблення, з приводу чого він вже звернувся в правоохоронні органи. Він працює неофіційно. Його неповнолітній син, проживаючи з ним, ні в чому не має потреби. Відсутність у ОСОБА_1 зареєстрованого місця проживання не може бути підставою звільнення її від сплати аліментів на неповнолітнього сина.

Позиція суду.

Суд, заслухавши аргументи учасників справи, вивчивши матеріали цивільної справи №443/1149/24, доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судовим наказом Жидачівського районного суду Львівської області від 04.07.2024 у справі №443/1149/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 03.07.2024 і до досягнення дитиною повноліття, а також судовий збір у сумі 302 грн 80 коп (а.ц.с.№443/1149/24 14).

Нормативно-правові акти, якими керувався суд.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з приписами статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом пунктів 4, 5 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У судовому наказі зазначаються, зокрема повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (пункт 7 частини 1 статті 168 ЦК України.

Відповідно до положень частин 1, 7 статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу (частини 7, 8 статті 170 ЦПК України).

За змістом статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно приписами статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до положень статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 зазначив, що наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків.

Суд зазначає, що процесуальний закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Надавши оцінку аргументам сторони заявника в обґрунтування наявності підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає таке.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. І такий обов`язок триває у батьків до досягнення дитиною повноліття.

Закон визначає різні способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, зокрема за домовленістю між ними або за рішенням суду. При цьому, у останньому випадку право на звернення до суду має саме той із батьків, разом з яким проживає дитина.

Стягувач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, додавши до заяви акт фактичного місця проживання громадян від 03.07.2024, який містив інформацію про те, що дитина, на утримання якої він просив стягувати аліменти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним. Таким чином, стягувач надав документ, що підтверджував наявність у нього права на звернення до суду з відповідною заявою.

Крім цього, суд зауважує, що заява за формою і змістом узгоджувалася з вимогами статті 163 ЦПК України, а заявлена вимога відповідала вимозі пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України.

Таким чином, суд виснує, що заява ОСОБА_2 про видачу судового наказу відповідала вимогам процесуального закону.

Також, суд звертає увагу на те, що обставини, передбачені частиною 5 статті 165 ЦПК України, встановлюються судом з метою визначення підсудності справи, оскільки відповідно до вимог статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Водночас, суд зауважує, що на справи про стягнення аліментів, окрім загальних правил підсудності, передбачених частиною 1 статтею 28 ЦПК України, поширюються і альтернативні правила підсудності, передбачені частиною 1 статтею 29 ЦПК України, зокрема право позивача пред`являти позов (у тому числі заяву про видачу судового наказу) також за його зареєстрованим місцем проживання чи перебування.

Відтак, з огляду на викладене, суд доходить переконання, що стягувач ОСОБА_2 звернувся до належного суду з дотриманням правил підсудності і у суду не було обґрунтованих підстав для відмови у видачі судового наказу.

Окрім наведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 432 ЦПК України (виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню) розташована у розділі VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)». При вирішенні процесуальних питань, віднесених до цього розділу, суд не вправі надавати оцінку наданим сторонами доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки, у разі вчинення цих дій, суд, по суті, фактично здійснить судовий розгляд справи про стягнення аліментів на утримання дитини, що не відповідає меті зазначеного розділу ЦПК України.

Водночас, суд звертає увагу на положення частини 8 статті 170 ЦПК України, яка встановлює можливість перегляду спірного судового наказу за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу. Саме у цьому порядку суд має можливість надавати оцінку наданим сторонам доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності та ухвалювати відповідне рішення, зокрема про скасування судового наказу.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що у задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити.

Керуючись статтями 173, 260, 261, 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу Жидачівського районного суду Львівської області від 04.07.2024 у справі №443/1149/24 (провадження №2-н/443/111/24) таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного тексту ухвали відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного тексту ухвали 12 серпня 2024 року.

Головуючий суддя А.І. Павлів