ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 643/5876/23

провадження № 22-ц/818/3624/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року та ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2024 року, ухвалені суддею Шаренко С.Л., -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу.

В обгрунтування позову зазначає, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований у м. Харкові Палац одруження "Орджонікідзевський», актовий запис за № 179 від 25 лютого 1989 року в Книзі реєстрації шлюбів. 10 листопада 2020 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між подружжям розірвано. Після розірвання шлюбу, їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 , 22 лютого 2021 року придбав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовна вартість якої складає 1 200 000грн. Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу та до моменту придбання відповідачем квартири, пройшло лише три місяці, та оскільки за такий термін неможливо накопичити 1 200 000грн., вважає, що вказані кошти відповідачем заощадженні у шлюбі, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона звернулась до суду з позовом про поділ майна та визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири.

Просить суд:

виділити та визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири загальною площею 70,4 кв.м. (житлова площа 40,2 кв.м.), за адресою: АДРЕСА_1 , що придбана ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалою цього ж суду від 01 серпня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Радченко Є.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 13 700грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що хоча квартира і була придбана відповідачем вже після розірвання шлюбу, проте, останнім не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за його спільні кошти. У зв?язку із чим, спірна квартира є об?єктом спільного майна подружжя, яка підлягає поділу в рівних частках.

Також, просить скасувати ухвалу суду від 01 серпня 2024 року про стягнення з неї судових витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що заявлений відповідачем розміру цих витрат є неспівмірним із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана після розірвання шлюбу за особисті кошти відповідача, а тому не є об?єктом поділу майна подружжя. Позивачем не надано доказів зворотного.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції зазначив, що заявлений відповідачем розмір судових витрат доведений останнім належними та допустимими доказами, є співмірним та відповідає критерію реальності адвокатських витрат.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується учасниками справи, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 лютого 1989 року перебували у зареєстровано шлюбі, який розірваний 10 листопада 2020 року рішення Московського районного суду м. Харкова.

Зокрема, як вбачається із відомостей, які містяться у відкритому доступі в ЄДРСР рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року у справі №643/12528/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 лютого 1989 року у Палаці одруження «Орджонікідзевський », актовий запис № 179 розірвано.

Вказане рішення набрало законної сили 10 грудня 2020 року.

Згідно частини 4 та 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначила, що відповідач через три місяці після розірвання шлюбу, а саме 22 лютого 2021 року, придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 1 200 000грн. Вважає, що за період після розірвання шлюбу до придбання спірної квартири відповідач не міг заробити такі великі кошти. Вважає, що відповідач придбав зазначену квартиру за кошти, які були ним заощадженні під час перебування з нею у шлюбі кошти, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Матеріали справи свідчать, що 22 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 лютого 2021 року.

Отже, з викладеного вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем через 3 (три) місяці після розірвання шлюбу.

Крім того, як вбачається із п.п.3, 4 договору продаж квартири вчинено за 740 000грн. Продавець та покупець свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на подібні об`єкти нерухомості. Визначена в цьому договорі вартість саме цього об`єкта нерухомого майна, за їх розсудом, є справедливою і відповідає його дійсній вартості.

Ринкова вартість квартири, що відчужується, становить 739 200грн., згідно зі звітом про оцінку майна, наданим Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТНО-ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ «МЕТР», дата оцінки 10 лютого 2021 року.

Вказане спростовує доводи позивача про те, що вартість квартири становить 1 200 000грн.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що в період шлюбу подружжям були заощаджені грошові кошти, які були витрачені відповідачем на придбання спірної квартири.

Зазначені обставини були предметом дослідження також і в ході розгляду справи №643/5876/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу.

Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2024 року було відмолено у задоволенні вказаного позову.

При цьому, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання за ним у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на грошові кошти у розмірі 1/2 частини суми 400 000грн. та 3000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26 червня 2023 року становило 109 705,80грн., що у загальній сумі складало 509 800грн., суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано достатніх доказів, на підставі яких можна було б беззаперечно встановити, що сторони по справі за час перебування у шлюбі накопичили кошти у сумі 509 800грн., які є спільним майном подружжя, такі кошти перебувають у відповідача та підлягають поділу як спільне майно подружжя.

Вказаному була надана належна оцінка судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Також матеріали справи свідчать, що вже після розірвання шлюбу, а саме 10 лютого 2021 року та 20 лютого 2021 року, відповідачем ОСОБА_2 за договорами позики було отримано у борг грошові кошти 12 000 доларів США та 10 000 доларів США, строком до 30 грудня 2023 року.

Факт надання ОСОБА_2 у борг вищевказаних сум підтвердили позикодавці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані в суді першої інстанції в якості свідків.

Як зазначає відповідач та не спростовано позивачем, залишок суми для купівлі квартири він заощадив після розірвання шлюбу із прибутку від підприємницької діяльності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана відповідачем після розірвання шлюбу за особисті грошові кошти, а тому не підлягає поділу є законним та обгрунтованим.

Щодо витрат на правову допомогу понесених відповідачем у суді першої інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 1 та пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу разом із позовною заявою було надано наступні документи:

копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 10/05 від 10 травня 2023 року укладений між адвокатом Радченко Є.В. та клієнтом ОСОБА_2 ;

копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю;

копію ордеру на надання правової допомоги;

детальний опис робіт (наданих послуг) від 31 липня 2024 року;

копію додатку №1 від 10 травня 2023 року договору про надання правової (правничої) допомоги № 10/05 від 10.05.2023 із описом робіт та вартістю послуг;

акт про надання правової допомоги №1 від 01 серпня 2024 року;

Відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги № 10/05 від 10 травня 2023 укладений між адвокатом Радченко Є.В. та клієнтом ОСОБА_2 вбачається, що правову допомогу, що надається адвокатом, клієнт оплачує шляхом перерахування грошових коштів на рахунок адвоката зазначений у договорі. (п. 3.1 договору).

Розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору (правничу) допомогу, складається з суми вартості послуг, тарифи яких визначаються сторонами окремо у додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката та інші істотні обставини.

Відповідно до акту про надання правої допомоги №1 від 01 серпня 2024 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 10 травня 2023 року № 10/05 станом на 01 серпня 2024 рокуадвокат надав клієнту, а клієнт прийняв правову допомогу:

1.Здійснення аналізу обставин спірних правовідносин по справі № 643/5876/23 (ознайомлення з документами, підготовка правової позиції по справі, аналіз судової практики вартість 2000 грн;

2.Складання та направлення до Київського районного суду м. Харкова відзиву на позовну заяву з додатками по справі № 643/5876/23 вартість 3350 грн;

3.Участь у судових засіданнях та забезпечення представництва інтересів клієнта у Київському районному судді м. Харкова у справі № 643/5876/23 вартість 4000 грн;

4.Складання та направлення до Київського районного суду м. Харкова клопотання про долучення доказів до матеріалів справи № 643/5876/23 вартість 3 350 грн.

Всього виконано робіт (послуг) на загальну суму 13 700 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи характер виконаної адвокатом Радченко Є.В. роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, колегія суддів дійшла висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 13 700грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи і пропорційними предмету спору, а тому підстав для його перегляду не вбачається.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судових рішень, які ухвалені з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова 01 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова