Справа № 133/1885/23
Провадження № 22-ц/801/1359/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 рокуСправа № 133/1885/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М.(суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року, постановлене у складі судді Кучерук І. М., в м. Козятин, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 31.08.2022 у розмірі 42 061,84 грн, яка склалася станом на 15.04.2023 року.

Позов мотивовано тим, що 31.08.2022 року ОСОБА_1 отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви №б/н від 31.08.2022 року. Цим відповідач підтвердила свою згоду на те, що заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», підписана за допомогою ОТП-паролю, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Однак в порушення вимог закону та умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та станом на 15.04.2023 має заборгованість в сумі 42 061,84 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 33 992,02 грн та заборгованості за простроченими відсотками 8 069,82 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 31.08.2022 у розмірі 42 061 грн 84 коп. та судовий збір в розмірі 2 684 грн 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а тому, з урахуванням вимог частини 2 статті 530 ЦК України дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Водночас посилався на ч. 1 ст. 1054 ЦК України, відповідно до якої, позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, встановлені договором, тому до стягнення підлягають нараховані проценти.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що вона не підписувала анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та не отримувала кредитну картку «Універсальна» GOLD на яку встановлено кредитний ліміт 34 000 грн. Вона дійсно 22.09.2020 року зверталась до банку про видачу картки для нарахування заробітної плати, а на початку вересня 2022 року вона побачила. Що її акаунт Првиат-24 зламали невідомі особи, відкрили на її ім`я кредитну картку та зняли з неї кошти, а також її власні кошти. Вона одразу повідомила банк про те що сталося та 05.09.2022 року звернулася із заявою до поліції, про що внесено відомості в ЄРДР за № 0000226 , проте досі винуватого не знайдено. Банк навмисно приховав цю інформацію від суду, а тому вона до апеляційної скарги додала Витяг з ЄРДР.

Відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «Приватбанк» впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року справу було призначено до розгляду без повідомлення учасників справи на 25 липня 2024 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2024 року постановлено розглянути справу у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи 08 серпня 2024 року о 14 годині 15 хвилин та витребувано від Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області надати інформацію про хід досудового розслідування.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 підтримала вимоги, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити. Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином: повістку надіслано в електронний кабінет (а. с. 105), причини неявки суду не повідомив.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

По справі встановлено наступні обставини:

-22.09.2020 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», згідно з умовами якого остання відкрила поточний рахунок/карту у гривні та погодилась на використання простого електронного підпису (а. с. 10-11);

-31.08.2022 о 19:45 год від імені ОСОБА_1 з використанням ОТП було підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 12-23);

-одночасно 31.08.2022 о 19:45 год з використанням ОТП підписано Паспорт споживчого кредиту (23-28);

-з наданого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 31.08.2022, станом на 15.04.2023 заборгованість становить 42 061,84 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 33 992,02 грн та заборгованості за простроченими відсотками 8 069,82 грн ( а. с. 6);

-на підтвердження позовних вимог позивачем також надано виписку за договором № б/н за період 31.08.2022-19.04.2023 (а. с. 7) та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), (а. с. 8);

-відповідачкою на підтвердження заперечень проти позовних вимог надано Витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження № 00000226 від 06.09.2022 року за ознаками кримінального правопорушення ч. 3 ст. 190 КК України (а. с. 80);

-на запит апеляційного суду Хмільницькою окружною прокуратурою повідомлено, що слідчим відділенням ВП №2 Хмільницького районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000226, яке внесене до ЄРДР 06.09.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (лист від 29.07.2024 №56/2-1322 вих-24).

Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За правилами статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1статті 77 ЦПК України), доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6статті 81 ЦПК України).

Згідно із частиною 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18), в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23).

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі 766/19614/18 (провадження № 61-19350св19) вказано, що:

«суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.

Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню.

Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».

Отже, судова практика є сталою: якщо споживач заявив про викрадення у нього коштів з рахунків, то саме на банк покладається обов`язок довести, що цьому сприяли неправомірні дії споживача банківських послуг, в протилежному випадку підстав для задоволення позову про стягнення цих коштів зі споживача немає.

В справі що розглядається:

Банк, пред`являючи позов, посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 не повернула отримані в кредит кошти, які були нею зняті з карткового рахунку.

Натомість відповідачка ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, вказувала, що вона в перших числах вересня виявила, що невідомі особи відкрили на її ім`я кредитну картку та зняли як кредитні грошові кошти, так і 7 000 грн її особистих коштів, про що вона одразу повідомила банк, а потім звернулася до правоохоронних органів.

Як вбачається з Анкети-заяви, ОСОБА_1 дійсно 22.09.2020 року зверталася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про відкриття поточного рахунку/картки у гривні та згоду використовувати простий електронний підпис(а. с. 10-11).

На підтвердження позовних вимог Банк надав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 12-23), яка датована 31 серпня 2022 року та з якої вбачається, що вона була підписана ОСОБА_1 за допомогою ОТП о 19 годині 45 хвилин.

Як вбачається з наданої Банком Довідки, відповідачці одразу ж 31.08.2022 року був відкритий картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт в розмірі 34 000 грн (а.с.8).

Із Виписки за цим кредитним договором видно, що 31.08.2022 року було знято загалом 33 947 грн (зняття готівки, переказ на карту ОСОБА_3 , розваги), тобто всі кредитні кошти були повністю використані починаючи з 19.45 год і до закінчення доби 31.08.2022 року (а. с. 7).

05 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до відділення поліції № 2 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та повідомила, що 31.08.2022 року невідома особа близько 17год 45 хв, зламавши акаунт «Приват 24», шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ми в сумі 41 000 грн. За цим зверненням відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 190 КК України, були внесені в ЄРДР 06.09.2022 року за № 0000226 (а.с.80).

В справі що розглядається банк не спростував доводи відповідачки, не довів, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як уже зазначалося вище, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Відтак апеляційний суд виснує, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідачки, не довів, що відповідачка як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції, не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відкриття кредитної картки та списання в дуже короткий часовий проміжок грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, відповідачка повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

За таких обставин апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 42 061 грн заборгованості, а тому рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивач при зверненні до суду сплатив 2 684 грн судового збору за подання позову (а. с. 39), відповідачка сплатила 4 026 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 89).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «Приватбанк» не підлягає до задоволення, на користь відповідачки ОСОБА_1 слід стягнути понесені нею судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н віл 31.08.2022 року.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк на користь ОСОБА_1 4 026,00 (чотири тисячі двадцять шість) гривень понесених нею судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України..

Учасники справи:

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» , адреса: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, п. і. 49094.

Відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк