Дата документу 04.12.2024 Справа № 334/3603/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3603/23 Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/2138/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Аворник Лариси Вікторівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Аворник Лариса Вікторівна звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову підстави якого було змінено відповідно до заяви від 19 квітня 2024 року зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була бабусею ОСОБА_1 та проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 , який увійшов до складу спадщини. Син ОСОБА_3 та батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 за правом представлення відповідно до статті 1266 ЦК України.

Зі Спадкового реєстру № 27/2022 стало відомо про складення спадкодавицею заповіту від 28 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 167, відповідно до якого все майно ОСОБА_3 , де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, а також все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла відповідачці ОСОБА_2 ..

02 грудня 2022 року відповідачка подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Крілю О.М. заяву про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3 .

Спадкодавиця позивача виховувала з дитинства, після смерті сина онук став для неї ріднішою людиною, які мали між собою доброзичливі стосунки. Через військову агресію Російської Федерації проти України та ведення в Україні воєнного стану спілкування ОСОБА_3 , позивача та його матір`ю ОСОБА_4 відбувалося телефоном, оскільки останні перебувають в Німеччині.

ОСОБА_3 мала ряд захворювань, зокрема неврологічні захворювання. 19 серпня 2022 року ОСОБА_3 госпіталізована до КНП «Міська лікарня № 9» ЗМР, перебувала у важкому стані, де вона й померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною медичною документацією.

На думку позивача, ОСОБА_3 склала заповіт під впливом помилки щодо природи правочину, оскільки мала низку захворювань, які значно погіршили її фізичний стан, страждала на психічний розлад, стан її здоров`я характеризувався як важкий. Через три тижні після складання заповіту спадкодавиця була госпіталізована до лікарні у вкрай важкому стані, де й померла. Помилка, під впливом якої ОСОБА_3 вчинила заповіт полягає в тому, що вона не розуміла природу цього правочину та не розуміла правових наслідків складеного нею заповіту. Вказані обставини є підставою для визнання заповіту недійсним.

На підставі вищевикладеного, просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Юлією Василівною, 28 липня 2022 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 167, номер у Спадковому реєстрі 69521299.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Аворник Лариса Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року скасувати та постановити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що ОСОБА_3 склала оспорюваних заповіт саме під впливом помилки щодо природи правочину, який вона сприйняла як двосторонній правочин. Після смерті її сина ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 став єдиною рідною людиною, між якими були доброзичливі стосунки, якого вона любила. В 2022 році через військову агресію рф проти України та введення в Україні воєнного стану спілкування ОСОБА_3 та онуком і його матір`ю відбувалось по телефону, оскільки останні перебувають в Німеччині. Жодних спорів, судових справ, конфліктів між ними не відбувалося. На час складання заповіту ОСОБА_3 була людиною похилого віку та мала низку хронічних захворювань, що підтверджується відповідною медичною документацією. Смерть спадкодавці настала через місяць після складання заповіту. Фактичні обставини справи та докази в їх сукупності свідчать про те, що волевиявлення ОСОБА_3 при вчиненні заповіту 28 липня 2022 року не відповідало її волі, внаслідок чого згідно з ч. 1 ст. 229, ч. 2 ст. 1257 ЦК України є визнання заповіту недійсним. Заповіт складений українською мовою, яку заповідач не знала, оскільки родом з Красноярського краю рф, мала середню освіту, на заповіті вчинено нею запис українською мовою з помилками, а підпис виконаний російською мовою. Родинні відносини між ОСОБА_3 та відповідачкою, яка вважає себе її онукою та дочкою ОСОБА_7 , не доведені у встановленому законом порядку. На час складання заповіту ОСОБА_1 був неповнолітнім, спірний заповіт вчинений під впливом помилки, вочевидь порушує право позивача на спадкування, тому визнання заповіту недійсним є єдиним ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 ..

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не доведено на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. ОСОБА_3 не могла помилитися щодо природи правочину, оскільки заповіт є одностороннім правочином, а договір, зокрема довічного утримання, спадковий договір, двостороннім.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_7 , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26 березня 1974 року та свідоцтвом про народження (повторним) серії НОМЕР_2 від 06 серпня 2013 року (т.1 а.с.7,8)

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії НОМЕР_3 від 22 грудня 2015 року (т.1 а.с.9).

Згідно з листом Управління державної реєстрації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 19 грудня 2022 року № 74/05.2-37 «Щодо надання відповіді», довідкою Бюро запису актів громадянського стану від 20 липня 1993 року № Ж-І3, свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 05 вересня 1986 року спадкодавицею розірвано шлюб з ОСОБА_8 та укладено шлюб з ОСОБА_9 . В результаті укладення шлюбу спадкодавицею змінено прізвище « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » (т1 а.с.10).

Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно від 02 травня 2023 року № 330980053 на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 14 липня 2005 року у справі № 2-4055/05 власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (т.1 а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до органів та осіб, які вчиняють нотаріальні дії нотаріусам всім, кого це стосується, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , справжність підпису якого засвідчено консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі ОСОБА_12 (т.1 а.с.12).

28 липня 2022 року ОСОБА_3 заповіла все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_2 , що підтверджується заповітом від 28 липня 2022 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В, зареєстрованим в реєстрі за № 167 (т.1 а.с.99).

Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 08 листопада 2022 року № 70564358 та листом приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кріль О.М. від 21 квітня 2023 року № 113/01-16 «Щодо надання інформації» також підтверджується складання ОСОБА_3 заповіту від 28 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 167, а також те, що станом на 21 квітня 2023 року єдиним спадкоємцем за заповітом, який подав заяву про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є ОСОБА_2 (т.1 ас.13,14).

28 липня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Банковської Ю.В. для посвідчення заповіту, що підтверджується реєстром для реєстрації нотаріальних дій в період з 18 січня 2022 року до 29 грудня 2022 року, справа № 02-33 том № 1, який був оглянутий судом та з нього зроблений витяг (т.2 а.с.102103).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , причина смерті: кишкові спайки з непрохідністю, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 01 вересня 2022 року та довідкою про причину смерті до форми № 106/о № 497 від 01 вересня 2022 року (т.1 а.с.34,116).

Відповідно до договору-замовлення №б/н, фіскального чеку бюро ритуальних послуг замовником ритуальних послуг для померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_13 вартість яких склала 14 280 гривень (т.1 а.с.38,39).

Відповідно до товарного чеку по накладній №397,326 від 14 вересня 2017 року та замовлення № 297 від 14 вересня 2017 року одержувач ОСОБА_13 замовник похоронного інвентарю на суму 11 530 грн, пам`ятник на суму 11 080 грн (т.1 а.с.41,42).

10 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кріль О.М. заведена спадкова справа № 27/2022 після смерті ОСОБА_3 (т.1 а.с.85-120).

Згідно з листом КНП «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради від 21.02.2023 № 41/06-1 «Про надання інформації» ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в лікарні. Клінічний діагноз: Абдомінальний ішемічний синдром. Гематома передньої черевної стінки. Гемоперитонеум. Злуковий процес правої здухвинної ділянки. Двобічна полісегментарна пневмонія. Вторинна лейкопенія. Тромбоцитопенія зпоживання. Анемія складного ґенезу. ІХС: дифузійний кардіосклероз. СН 2А ГБ 2ст. Енцефалопатія складного ґенезу. Гіпотиреоз. ГКС? Гостра поліорганна недостатність (т.1 а.с.16).

Відповідно до листа Національної служби здоров`я України від 06.11.2023 станом на 01.11.2023 діюча декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 відсутня. Остання декларація ОСОБА_3 була подана 10.08.2022 до КНП «ЦПМСД № 9» ЗМР лікарю загальної практики сімейному лікарю ОСОБА_14 (станом на 01.11.2023 деактивована по причині смерті пацієнта).

На підтвердження своїх доводів, що спадкодавиця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у близьких стосунках між собою надала суду копії фотознімків (т.1 а.с.43-53).

Дані обставини підтвердили своїми показаннями свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

У серпні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Аворник Л.В, звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи (т.1 ас.156-159).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2024 року вищезазначене клопотання задоволено, призначено посмертну психіатричну експертизу ОСОБА_3 для встановлення її психічного стану 28 липня 2022 року (дату складання заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В., реєстровий № 167) та поставлено питання: чи страждала станом на 28 липня 2022 року ОСОБА_3 на захворювання, які могли вплинути на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?; чи усвідомлювала ОСОБА_3 станом на 28 липня 2022 року значення своїх дій та чи могла керувати ними? Проведення експертизи доручено експертам Запорізькій філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (т.2 а.с.8).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 91 від 06 березня 2024 року, складеного Запорізькою філією судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», на період складання заповіту 28 липня 2022 року ОСОБА_3 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді астенічного органічного розладу складеного ґенезу (судинного, гіпоксичного). Виставлений діагноз підтверджено оглядом невролога 19 серпня 2022 року в КНП «Міська лікарня №9» ЗОР: «Енцефалопатія складного г`енезу (дисциркуляторна, анемічна)», а також виставленими в подальшому діагнозами: «ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз, серцева недостатність ІІ А. гіпертонічна хвороба ІІ ст. Згідно наданої історії хвороби, стан погіршився за тиждень до госпіталізації, коли посилився астенічний синдром, припинила будь-яке спілкування з родичами. Астенічний синдром це погіршення працездатності, втома, загальна слабкість, пасивність. На період підписання заповіту 28 липня 2022 року підекспертна мала астенічний синдром, ступінь якого була не така, що позбавляла її здатності пересуватися, вона самостійно читала заповіт в голос, власноруч його підписувала у конторі нотаріуса. Тому, на період складання заповіту 28 липня 2022 року ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.15-28).

Свідок відповідачки ОСОБА_15 пояснив, що з позивачем не знайомий, відповідачка є його племінницею та хресницею. У 2017-2019 роках він приїжджав до відповідачки, де зустрічався з ОСОБА_3 , яка є його тіткою. ОСОБА_3 йому розповідала, що бажає заповісти своє майно відповідачці. Після цього він спілкувався із тіткою один раз на тиждень по телефону. 01.12.2021 його дружила їздила на день народження ОСОБА_3 була розмова, що ОСОБА_3 склала заповіт. Тітка скаржилася на ревматизм, поганий апетит, про лікарів нічого не казала, на психічний стан здоров`я не скаржилася. Після смерті сина в серпні 2015 року ОСОБА_3 спілкувалася з відповідачкою та її матір`ю, позивача та його матір не бачив. ОСОБА_3 говорила, що залишить майно відповідачці, тому що позивач забезпечений. Позивач та відповідачка для ОСОБА_3 були онуками. Останній раз спілкувався з тіткою в серпні 2022 року.

Свідок позивача ОСОБА_19 пояснив, що позивач є його племінником, з відповідачкою не знайомий. У 2005 році його сестра ОСОБА_4 вийшла заміж за ОСОБА_7 , проживав у квартирі ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 . Народився позивач. Стосунки з сином ОСОБА_7 та невісткою ОСОБА_4 у ОСОБА_3 були гарними. Навіть коли ОСОБА_1 разом із матір`ю виїхав до Німеччини, ОСОБА_3 завжди чекала онука. Розлучення батьків позивача не вплинули на його стосунки з бабусею. Батько позивача ОСОБА_7 ніколи не розповідав, що має іншу дитину. ОСОБА_3 спілкувалася з матір`ю позивача. Коли позивач приїжджав до міста Запоріжжя інколи проживав за місцем проживання ОСОБА_3 . У 2022 році сестра розповідала, що у ОСОБА_3 нормальний стан здоров`я, але інколи перепитувала по декілька разів інформацію. У серпні 2022 році за проханням сестри приїздив до ОСОБА_3 , сусіди якої повідомили про її госпіталізацію екстреною (швидкою) медичною допомогою. У лікарні дізнався, що остання померла. Сестра розповідала, що коли вона останній раз намагалась зателефонувати ОСОБА_3 , хтось взяв слухавку та поклав її. Про існування заповіту його сестра дізналася при подачі заяви про прийняття спадщини. Під час відвідування ОСОБА_3 за місцем її проживання нікого не бачив. Його батьки також.

Свідок відповідачки ОСОБА_13 пояснила, що позивач є сином її колишнього чоловіка ОСОБА_7 , з яким вона проживала без реєстрації шлюбу, відповідачка її донька. У 2002 році познайомилася з ОСОБА_7 , проживали разом. В жовтні 2003 року у них народилася донька ОСОБА_2 . За взаємною згодою з ОСОБА_7 запис про батька в актовому записі про народження був зроблений з її слів. В подальшому вони з чоловіком розійшлися та ОСОБА_7 одружився з іншою жінкою. Стосунки з ОСОБА_3 не втрачали, остання завжди приїздила до них з донькою у гості, на всі дні народження. У 2015 році у ДТП загинув ОСОБА_7 . ОСОБА_3 дуже важко переживала втрату сина. Вона разом з донькою постійно підтримувала стосунки з ОСОБА_3 , допомагали їх, спілкувалися з нею. Після смерті сина спадкодавиця хотіла залишити ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 та вирішила скласти заповіт на користь її доньки, оскільки вона знала, що мати позивача буде оскаржувати в суді спадщину.. У серпні 2022 року приїхала до ОСОБА_3 та побачила її незадовільний стан, зі згоди останньої викликала дільничного лікаря, який склав направлення на здачу аналізу крові. Перед вчиненням заповіту ОСОБА_3 повідомила, що ОСОБА_1 своє вже отримав, а інше майно у спадок залишиться ОСОБА_2 . На земельній ділянці, яка належала ОСОБА_3 , займалась господарством інша жінка, яка є внутрішньо переміщеною особою. Заповіт ОСОБА_3 їй віддала в серпні 2022 року.

Свідок відповідачки ОСОБА_16 пояснив, що з позивачем не знайомий, є сусідом відповідачки. По сусідству з ним проживала ОСОБА_3 . Про те, що відповідачка є онукою ОСОБА_3 дізнався від ОСОБА_7 , який повідомив, що вона є його донькою. З 01.01.2022 до смерті у ОСОБА_3 був гарний стан здоров`я, останній раз спілкувався з нею в серпні 2022 року, коли вона попросила його залізти у яму та зняти показання лічильника. Вона розуміла значення своїх дій, розмова була чітка, провалів у пам`яті ніколи не було, на стан здоров`я йому не скаржилася. Щодо розпорядження майном ОСОБА_3 йому нічого не відомо. Окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_13 родичів у ОСОБА_3 не бачив, була також ОСОБА_20 , яка займалася городом під час війни. Екстрену (швидку) медичну допомогу бачив один раз перед смертю ОСОБА_3 .

Свідок відповідачки ОСОБА_17 пояснила, що з позивачем не знайома, відповідачка є онукою її колишньої сусідки ОСОБА_3 , яка померла в серпні 2022 року. До смерті у ОСОБА_3 був нормальний стан здоров`я, вона самостійно себе обслуговувала, ходила до магазину. Після смерті сина вона проживала сама. До лікарів не зверталася. Інколи її навідувала позивачка та її мати. ОСОБА_3 інколи заходила до неї в гості. Під час розмови ОСОБА_3 повідомила про складання заповіту на користь онуки ОСОБА_2 , до нотаріуса їздила на таксі. Психічних розладів у ОСОБА_3 не помічала, провалів у пам`яті не було. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо про онука, проте, вона його не знала та ніколи не бачила. 01.08.2022 ОСОБА_3 завітала до неї на день народження, після чого вони вже не спілкувалися.

Свідок відповідачки ОСОБА_18 пояснила, що з позивачем не знайома, відповідачку знає. Відповідачка разом із матір`ю запропонували їй обробляти город у ОСОБА_3 , на що вона погодилася. Займалася городництвом разом з ОСОБА_3 під час спілкування з якою дізналася, що вона має двох онуків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . ОСОБА_3 самостійно поралася по господарству. Останній раз спілкувалася з ОСОБА_3 14.08.2022. Вона мала нормальний стан здоров`я. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що 10.11.2008 до неї приїжджав лікар, але з якого приводу їй не відомо. ОСОБА_3 розповідала, що онук ОСОБА_1 приїжджав до неї через рік після смерті батька ОСОБА_7 , ображалася, що не дзвонив. Розповідала, що дуже любила невістку, яка є матір`ю позивача, проте, вона забрала квартиру та поїхала. Про заповіт їй нічого не відомо. Приїжджала до ОСОБА_3 періодично через день-два. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;наявність підстав для оспорення правочину;встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: "немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину". Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі

№ 905/1227/17.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, яка передбачає, що за дорученням такої особи текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Виходячи з положень ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні води не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках ( стаття 1251 ЦК України ).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків.

У частинах першій, другій статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, що при посвідченні оспорюваного заповіту приватний нотаріус ОСОБА_23 дотримані вимоги, передбачені Законом України «Про нотаріат». ОСОБА_3 роз`яснений зміст вимог статей 1241 (право на обов`язкову частку у спадщині), 1254 (право заповідача на скасування та зміну заповіту), 1307 (забезпечення виконання спадкового договору) ЦК України. ОСОБА_3 особисто зазначила у заповіті, що він записаний з її слів вірно та до підписання прочитаний нею вголос.

При цьому суд врахував, що на час складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 мала похилий вік (73 року) та хвороби. Проте через свій вік та стан здоров`я вона не потребувала догляду та сторонньої допомоги, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та не спростовано позивачем та його представником.

Також під час складання та посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не могла помилитись щодо його природи (на думку представника позивача спадкодавець мала намір укласти договір довічного утримання), оскільки заповіт є одностороннім правочином, а договір довічного утримання багатостороннім правочином (статті 745, 746 ЦК України). При цьому до приватного нотаріуса Банковської Ю.В. для вчинення нотаріальної дії посвідчення заповіту ОСОБА_3 прибула сама, нотаріальна дія вчинялась лише у її присутності, що підтверджується оспорюваним заповітом та реєстром для реєстрації нотаріальних дій в період з 18.01.2022 до 29.12.2022, справа № 02-33 том № 1.

При цьому роз`яснення ОСОБА_3 приватним нотаріусом Банковською Ю.В. під час складання та посвідчення заповіту вимог статті 1307 ЦК України не свідчить про те, що ОСОБА_3 могла помилитись щодо природи правочину, оскільки відповідно до частини другої цієї статті заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним, що і було підставою для роз`яснення нотаріусом вимог цієї статті.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення заповіту ОСОБА_3 помилилася стосовно правової природи укладеною нею заповіту та існували обставини, які зумовлюють визнання заповіту недійсним, оскільки, укладаючи заповіт, вона усвідомлювала його зміст і правові наслідки його укладення. До складання заповіту нотаріусом Желамську Л.О. було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладення заповіту, що підтверджується його змістом, підписаних ОСОБА_3 . Укладаючи заповіт ОСОБА_3 зазначила, що вона, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті робить розпорядження все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом вона матиме право заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зазначено, що українською мовою вона володіє в обсязі, достатньому для розуміння тексту цього документу.

Установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного заповіту ОСОБА_3 мала намір укласти договір довічного утримання чи спадковий договір, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Суд першої інстанції, врахувавши відсутність у матеріалах справи належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позивачем підстав недійсності оспорюваного заповіту, дійшов загалом обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не спростовано презумпції правомірності заповіту. Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у ОСОБА_3 під час складання заповіту, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин заповіту, що вплинуло на її волевиявлення.

Посилання апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції обставин укладення оспорюваного заповіту, а також на відсутність у ОСОБА_3 наміру на укладення такого заповіту з урахуваннях відсутності у матеріалах справи достовірних доказів, є безпідставними.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту від 28 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 167 та відмову у задоволенні позову.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка обгрунтовано викладена в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Аворник Лариси Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 грудня 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.