СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-н/759/520/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., розглянувши пояснення ОСОБА_1 щодо поданої ОСОБА_2 заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2024 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2024 головуючим суддею визначено Кравченка Юрія Вікторовича. Справа передана судді 02.08.2024.

02.08.2024 до суду надійшли пояснення ОСОБА_1 щодо поданої заяви.

У поясненнях ОСОБА_1 просила:

- відмовити ОСОБА_2 у видачі судового наказу;

- визнати дії ОСОБА_2 щодо подання вшосте заяви про видачу судового наказу зловживанням процесуальними правами;

- постановити щодо ОСОБА_2 окрему ухвалу в порядку статті 262 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

- стягнути з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф в порядку статті 148 ЦПК України.

Пояснення обґрунтовані тим, що:

- постановою Верховного Суду у справі № 759/1382/19 від 18.11.2020 ОСОБА_2 визначені способи участі у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано ОСОБА_2 повертати дитину матері після закінчення днів та годин побачень;

- рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/17341/20 від 26.07.2021, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021 і постановою Верховного Суду від 28.04.2022, ОСОБА_2 відмовлено у визначенні місця проживання дитини з батьком та передання дитини;

- судовим наказом Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/5005/19 від 22.03.2019 визначено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_2 самочинно змінив місце проживання дитини, відібравши його у матері ОСОБА_1 із застосуванням насильства. Наразі за даною подією відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), ч. 2 ст. 142 КК України, ст. 126-1 КК України;

- ОСОБА_2 з метою уникнення зобов`язань зі сплати аліментів неодноразово звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини. Станом на день подання останньої заяви такий судовий наказ законної сили не набрав.

09 серпня 2024 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Кравченко Ю.В. постановив ухвалу, відповідно до якої у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, відмовив на підставі п. 7 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Отже, у межах розгляду поданих ОСОБА_1 пояснень суд має відповісти на такі питання: чи є підстави для постановлення щодо ОСОБА_2 окремої ухвали?; чи є підстави для визнання дій ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами?; чи є підстави для стягнення з ОСОБА_2 штрафу?

Щодо постановлення окремої ухвали

Відповідно до положень статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.

Суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

У доктрині процесуального права окрему ухвалу (з лат. оbiter dictum) традиційно розглядають у широкому і вузькому значеннях.

У першому значенні окрема ухвала - це особливий вид судового рішення, яке безпосередньо не спрямоване на вирішення процесуальних питань під час розгляду та вирішення публічно-правового або приватноправового спору, однак з її допомогою суд вирішує низку важливих питань, які, головним чином, спрямовані на забезпечення принципу законності як складової частини верховенства права (у діяльності всіх суб`єктів приватного та публічного права та безпосередньо судів), гарантії незалежності судової системи від законодавчої та виконавчої гілок влади (належного функціонування системи стримувань і противаг).

У вузькому розумінні окрема ухвала - це особливий вид судового рішення, яке лише опосередковано стосується суті розгляду та вирішення публічно-правового або приватноправового спору, однак з її допомогою суд вирішує низку важливих питань, які, головним чином, спрямовані на попередження або усунення причин та умов, які зумовили виникнення конкретного судового спору з метою недопущення повторення подібних спорів у майбутньому.

Постановлення окремої ухвали обумовлено метою попередження та припинення порушень, у тому числі адміністративних та кримінальних, виявлених під час розгляду справи, припинення зловживання процесуальними правами прокурором чи адвокатом, а також у разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення; окрема ухвала є дієвим засобом усунення підстав та умов, що зумовлюють виникнення однотипних спорів, порушенню прав, свобод та інтересів учасників справи, а також є одним із засобів здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.

Для забезпечення виконання окремої ухвали законодавством передбачено, що суд повинен зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення, надіслати окрему ухвалу відповідним суб`єктам, до компетенції яких належить здійснення дій, зазначених в окремій ухвалі, органам досудового розслідування, прокуратурі, а також встановити строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Отже, окрема ухвала - це процесуальний засіб судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При цьому для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки та врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Системний аналіз наведених положень дозволяє дійти висновку, що метою постановлення окремої ухвали є передусім недопущення порушення вимог законодавства та усунення недоліків у діяльності державних та інших органів і осіб.

Установлення у ч. 6, 7 ст. 262 ЦПК України обов`язку суду надсилати окрему ухвалу з указівками щодо її виконання органам чи особам, які відповідно до своєї компетенції, повинні усувати недоліки в діяльності та запобігати повторним порушенням закону, свідчить про недієвість постановлення окремої ухвали щодо фізичної особи за вчинення нею процесуальних дій, передбачених законом. Адже фізична особа, як учасник справи, розпоряджається процесуальними правами на власний розсуд. У такому разі буде відсутній суб`єкт, уповноважений перевіряти виконання вказівок суду, що, з урахуванням принципу розумності, не відповідає меті постановлення окремої ухвали.

З огляду на викладене, у постановленні окремої ухвали щодо ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо зловживання процесуальними правами.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

У постанові від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 Верховний Суд зазначив, що зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисливим або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Зловживання процесуальними правами ґрунтується на недотриманні принципу добросовісності.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Складовими цього принципу в цивільному судочинстві є: заборона зловживання процесуальними правами; вимога добросовісного виконання процесуальних обов`язків; процесуальний естопель або доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium); заборона чинити інші протиправні перешкоди у здійсненні правосуддя (введення суду в оману, використання втрачених процесуальних можливостей).

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Зловживання процесуальними правами також характеризується формальним, непропорційним використанням процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісністю дій, умисним характером, завідомою несумлінністю.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

У ході розгляду цієї справи суд установив таке.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 у справі № 759/1382/19 визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вихованні, а саме:

1)можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год. 00 хв. суботи до 19 год. 30 хв. неділі за місцем проживання дитини з матір`ю;

2)можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері;

3)можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня;

4)можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. наступного дня після свята, Різдво Христове, Пасха, Трійця;

5) можливість спільного святкування дня народження батька.

Також цією постановою підтверджене зобов`язання ОСОБА_2 повертати дитину матері після закінчення днів та годин побачень відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26.07.2021 року у справі № 759/17341/20 залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021 і постановою Верховного Суду від 28.04.2022, ОСОБА_2 відмовлено у визначенні місця проживання дитини з батьком та передання дитини.

Судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/5005/19 від 22.03.2019 за заявою ОСОБА_1 , матері дитини з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , у розмірі однієї четвертої заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 13.03.2019, до досягнення дитини повноліття.

Зазначений судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Голосіївському відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), виконавче провадження № НОМЕР_2.

Отже, питання стягнення аліментів з одного з батьків на утримання дитини уже вирішено відповідно до наведеного вище судового наказу, який набрав законної сили.

За відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 759/5750/22 ОСОБА_2 отримав судовий наказ від 02.06.2022 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини. У подальшому ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2022 зазначений судовий наказ визнаний таким, що не підлягає виконанню. Постановою Київського апеляційного суду від 01.09.2023 ухвалено нове судове рішення, яким мотивувальну частину ухвали суду від 20.06.2022 змінено.

За відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 7597/15735/22 ОСОБА_2 отримав судовий наказ від 14.11.2022 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини. У подальшому ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2023 зазначений судовий наказ визнаний таким, що не підлягає виконанню. Постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2023 ухвалу суду від 30.01.2023 залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2024 у справі № 759/5023/24 ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, оскільки ОСОБА_2 довів відповідними доказами факту проживання дитини з ним, не довів права на стягнення аліментів. Постановою Київського апеляційного суду від 10.07.2024 ухвалу суду від 13.03.2024 залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2024 у справі № 759/5778/24 ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, оскільки ОСОБА_2 довів відповідними доказами факту проживання дитини з ним, не довів права на стягнення аліментів. Постановою Київського апеляційного суду від 19.06.2024 ухвалу суду від 27.03.2024 залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2024 у справі № 759/12672/24 ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, оскільки ОСОБА_2 довів відповідними доказами не довів права на стягнення аліментів і подання такої заяви суд визнав зловживанням процесуальними правами. В апеляційному порядку зазначена ухвала не оскаржувалася.

За відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.03.2024 у справі № 759/1836/23 ОСОБА_2 звільнено від обов`язку зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , за період з 31.01.2023 року по 23.02.2023 року, та з 25.12.2023 року. Указане рішення не набрало законної сили. Апеляційне провадження у зазначеній справі відкрите ухвалою Київського апеляційного суду 07.08.2024.

Наведені обставини дозволяють виснувати, що:

- на день подання заяви про видачу судового наказу між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вирішене питання про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 . Відповідно до судового наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/5005/19 від 22.03.2019 аліменти стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ;

- на день подання заяви про видачу судового наказу відсутнє будь-яке судове рішення, що набрало законної сили, яке звільняло б ОСОБА_2 від обов`язку з утримання дитини;

- за період з 2022 по 2024 рік ОСОБА_2 п`ять разів (з них тричі у 2024 році) звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 ;

- усі п`ять разів ОСОБА_2 не отримував бажаного результату: суди або відмовляли у видачі судового наказу, або визнавали судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.

- за умови, коли фактичні обставини справи не змінилися, ОСОБА_2 не міг не усвідомлювати безпідставність подання чергової (шостої за ліком) заяви про видачу судового наказу.

Отже, ОСОБА_2 , будучи достеменно обізнаним про відсутність у нього права на стягнення аліментів (що неодноразово підтверджувалося судовими рішеннями, які набрали законної сили), всупереч принципу процесуальної доброї совісті і завданню цивільного судочинства, вшосте звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу.

Очевидно, що правопорядок не може толерувати такі дії і залишати їх поза увагою, адже суд не є місцем для безцеремонної процесуальної гри.

З огляду на викладене зазначені дії ОСОБА_2 суд визнає зловживанням процесуальними правами.

Щодо стягнення штрафу.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (пункт 2 частини 1 статті 148 ЦПК України).

Оскільки дії ОСОБА_2 з подання завідомо безпідставної заяви про видачу судового наказу визнані зловживанням процесуальними правами, суд доходить висновку про можливість застосування до ОСОБА_2 штрафу як заходу процесуального примусу у розмірі 2 (двох) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Такий розмір штрафу має спонукати ОСОБА_2 до недопущення зловживання процесуальними правами у майбутньому і забезпечити дотримання ним принципу процесуальної добросовісності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 44, 148, 258, 260, 262, 353-355 суд

УХВАЛИВ:

У постановленні окремої ухвали щодо ОСОБА_2 відмовити.

Визнати дії ОСОБА_2 щодо подання вшосте заяви про видачу судового наказу зловживанням процесуальними правами.

Застосувати до ОСОБА_2 захід процесуального примусу у виді штрафу в розмірі 2 (двох) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України штраф у сумі 6 056,00 гривень.

Роз`яснити що грошове стягнення - штраф (як засіб процесуального примусу), має бути сплачено на рахунок за такими реквізитами:

Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/Печерс.р-н/21081100

Код отримувача (код за ЄДРПОУ):37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Рахунок отримувача: UA0026007

Код класифікації доходів бюджету: 21081100

Призначення платежу*;101; ; Штраф (як засіб процесуального примусу), накладений на ОСОБА_2 , за ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09.08.2024 № 759/15858/24.

Стягувач: Державна судова адміністрація України; місцезнаходження: 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, .

Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - протягом трьох місяців з дня набрання ухвалою суду законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ю.В. Кравченко