Справа №351/2707/23
Номер провадження №2/351/192/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Калиновського М.М.,

за участі: секретаря- Равлюк М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Снятині цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий газ,-

В С Т А Н О В И В:

02.11.2023 року представник ТОВ "ГК " Нафтогаз України" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивув тим, що відповідачем по об`єкту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у період з січня 2021 по вересень 2023 було спожито природний газ на загальну суму 28 148,94грн., вартість якого залишилась не оплаченою.

Представник ТОВ "ГК " Нафтогаз України" просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ "ГК " Нафтогаз України" - 28 148,94грн. заборгованості за спожитий природний газ, а також 2684,00 грн. судового збору.

Представник ТОВ "ГК " Нафтогаз України" подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримав , просив позов задоволити.

Відповідач в ході судового розгляду позовні вимоги не визнав. Зазначив, що не є власником квартири АДРЕСА_2 . Вказав, що зареєстрований по даній адресі, однак фактично проживає по іншій. ТОВ "ГК " Нафтогаз України" ним було повідомлено та надано документи про те, що він не являється власником вказаної квартири.

Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із позовної заяви ТОВ "ГК "Нафтогаз України", як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018р. здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують природний газ для власних потреб на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №880 від 04.07.2017 "Про видачу ліцензій з постачання природного газу...№ на території України.

Постачання природного газу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.

Споживачем Постачальнику була надана заява-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам від 06.01.2021р., таким чином відповідач приєднався до умов Договору шляхом заявочного приєнання.

Позивачем в період з січня 2021 по вересень 2023 було поставлено ОСОБА_1 природний газ, на загальну суму 28 148,94грн., вартість якого не сплачена останнім, про що свідчить виписка з особового рахунку -фінансового стану.

У своїх вимогах позивач стверджує, що відповідач не сплачував нараховані суми за спожитий природний газ, що свідчить про неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, а тому порушує позивача на одержання плати за поставлений природний газ у встановлений Договором строк, а тому просить стягнути вказану суму заборгованості із відповідача на користь позивача.

Разом з тим, в ході розгляду даної справи, судом достовірно встановлено, що з 26.10.2000р. відповідач ОСОБА_2 не являвся власником житлової квартири АДРЕСА_2 .

Зокрема, як вбачається із копії Договору дарування квартири від 26.10.2000р., ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_3 подарував ОСОБА_3 , що мешкає в АДРЕСА_4 квартиру, що складається із двох жилих кімнат жилою площею 30.2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи, наданого виконавчим комітетом Снятинської міської ради від 15.12.2023р. №2162 слідує, що при обстеженні житлово-побутових умов проживання встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований на проживання по АДРЕСА_4 , однак фактично проживає по АДРЕСА_5 . За місцем реєстрації по АДРЕСА_4 проживає лише мама ОСОБА_3 , яка є власником даної квартири.

Суд зазначає, що згідно ст.6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», суб`єктом правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживач.

Відповідно до пункту 6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 2 ч.1 ст.5 даного Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг, серед іншого, належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Згідно з вимогами ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Крім того, відповідно до ст.9 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Отже, враховуючи те, що згідно договору дарування квартири від 26.10.2000р., власником квартири АДРЕСА_2 являється ОСОБА_3 , відповідно яка і являється споживачем, а не відповідач ОСОБА_1 та з якою повинен бути укладений Типовий договір постачання природного газу.

У відповідності до п.6 ч.1 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Проте, стороною позивача не надано суду доказів, які б підтверджували отримання ОСОБА_1 комунальних послуг як споживачем, зокрема послуги з постачання природного газу, за адресою: АДРЕСА_4

Суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ТОВ "ГК" Нафтогаз України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, слід відмовити.

Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ "ГК" Нафтогаз України", підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України - відсутні.

На підставі наведеного, ст.ст.526, 530, 610 ЦК України, ст.ст.1, 6, 7, 9, 12, 13, 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 89, 127, 141, 178, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія" Нафтогаз України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Михайло КАЛИНОВСЬКИЙ