ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7550/24 Справа № 204/5525/19 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2024 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ПАТ «Укргазбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 05 лютого 2008 року між ВАТ АБ«Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 26/ф/6.

З метою забезпечення вказаного кредитного договору між банком, позичальником та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 26/ф/1з без оформлення заставної, який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської нотаріальної контори Драпатою О.М. за реєстровим № 3-373, за умовами якого банком прийнято в іпотеку нерухоме майно нежитлове приміщення №69,70 загальною площею 602,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частинах, на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2004 року посвідченого Сьомою дніпропетровської нотаріальною конторою за реєстровим № 6982.

11 червня 2012 року між банком та відповідачами було укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки без оформлення заставної № 26/ф/1з від 05 лютого 2008року.

Разом з цим, відповідно до вимог п.2.3 договору іпотеки сторонами було оцінено предмет іпотеки в 28 812 230 грн. а умовами договору зокрема п.3.3.4 вказаного договору визначено, що іпотекодавець зобов`язаний на період дії дійсного договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в тому числі від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.

Пунктом 3.3.4.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування, за яким застраховано предмет іпотеки, зокрема вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі, сплата яких забезпечувала б дію договору страхування на строк не менше ніж той, в межах якого позичальник виконує всі зобов`язання за кредитним договором, а будь-яка чергова сплата платежів продовжувала б дію договору страхування не менше, ніж на наступний рік.

Крім того вказує, що приписами п.3.3.4.2 договору іпотеки встановлено, що іпотекодавець зобов`язаний не пізніше, ніж за 3 календарні дні до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, сплачувати такі чергові страхові платежі та не пізніше, ніж за 1 календарний день до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, надавати іпотекодержателю докази таких сплат.

Також зазначає, що в п. 3.3.4.3 договору іпотеки зазначено, що за невиконання чи не належне виконання (в тому числі, невчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 дійсного договору.

Позивач стверджує, що 17 квітня 2019 року на адресу відповідачів було направлено вимогу про надання договорів страхування предмету іпотеки за 2017-2019 роки шляхом направлення відповідних документів на адресу банку. Однак, відповідачами станом на 29 липня 2019 року вказані договори страхування предмету іпотеки позивачу не надані. Тому, вважає, що кожен із відповідачів повинен сплатити позивачу штраф за невиконання умов договору іпотеки: за 2018 рік - у розмірі по 43 218,35 грн та за 2019 рік по 43 218,35 грн, а всього 86 436,70 грн з кожного, які просив стягнути з відповідачів разом із судовими витратами по справі (а. с. 1-3 Том І).

Рішенням Красногвардійськогорайонного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2024року позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» залишено без задоволення (а.с.94-97 Том ІІІ).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим що, пунктом 4.2 вказаного договору іпотеки передбачено відповідальність іпотекодавця за сукупне невиконання чи неналежне виконання вимог п.3.3.3-3.3.9,3.3.11,3.3.13 даного договору, а не за кожен пункт окремо, при цьому, вказаним пунктом договору не визначено, чи за кожний випадок такого невиконання чи неналежного виконання передбачена вказана відповідальність (разовий штраф чи ні) та яким чином вона стягується з іпотекодавців у разі порушення ними вказаних вимог (штраф у розмірі 0,15% від заставної вартості предмета іпотеки з кожного з них, чи штраф у розмірі 0,15% від заставної вартості предмета іпотеки з них обох разом, а, відтак, від 0,15% від заставної вартості предмета іпотеки з кожного). Суд першої інстанції врахував і те, що не зрозуміло, яким чином застосовується вимога п.4.2 іпотечного договору, за наявності п.4.3.1, яким визначено, що за порушення іпотекодавцем обов`язків та положень щодо страхування предмета іпотеки та життя іпотекодавця іпотекодержатель має право застрахувати предмет іпотеки за свій рахунок, але в інтересах іпотекодавця із стягненням з нього витрат по страхуванню. Суд першої інстанції прийняв до уваги те, що з пункту 3.3.4 договору іпотеки не зрозуміло, чи кожен з іпотекодавців (окремо чи разом) повинен був страхувати предмет іпотеки, а, отже, з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору, на підставі якої ґрунтуються позовні вимоги, за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину неможливо, зважаючи на позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 910/1121/19. В зазначеній постанові йдеться про необхідність застосовування, за вказаних умов, тлумачення contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено сукупність належних, допустимих та достатніх доказів заявленого позову, тому вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погодившись з таким рішення суду, у червні 2024 року ПАТ АБ Укргазбанк звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.103-107 Том ІІІ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом застосовано формальний підхід до тлумачення змісту правочину. Судом першої інстанції не враховано, що предметом відповідальності в даній справі є невиконання відповідачами конкретно визначених п.п.3.3.4-3.3.4.3 зобов`язань договору іпотеки, а саме, невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань іпотекодавців щодо страхування предмета іпотеки, сплати всіх чергових страхових платежів. Судом самостійно вирішене питання щодо умови сукупності невиконання або неналежного виконання вимог п.3.3.3-3.3.9., 3.3.11, 3.3.13 договору іпотеки, хоча таку сукупність не містить жодний пункт договору.

Крім цього, суд помилково стверджував у рішенні суду, що вимоги п.3.3.4 договору іпотеки не можна вважати не виконаним відповідачами, адже 05 лютого 2008 року такий договір був укладений. Однак, в зазначеному пункті договору іпотеки не визначено, що відповідач має укласти лише один договір страхування, натомість визначено, що він має застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість на повний період дії договору іпотеки. Також суд не врахував, що іпотекодавці, виконуючи обов`язок, укладали щорічно договори страхування та деякий час сплачували чергові страхові платежі, тобто по 10 липня 2015 року, що судом першої інстанції досліджено не було та не було надано належної правової оцінки.

Скаржник зазначає, що відповідачі є співвласниками предмету іпотеки в частках, а тому кожен з них передавав в іпотеку свою частку у іпотечному майні, що в сукупності склало повне майно, передане в іпотеку банку. Отже, вина кожного з іпотекодавців за невиконання зобов`язання має індивідуальний характер, тому і розмір відповідальності за п.4.2 договору іпотеки був визначений банком з кожним іпотекодавцем окремо, а відповідачі до банку не звертались із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їх умов договору та пропозицій про внесення будь-яких змін до договору не вносили, чим погодились з усіма умовами договору іпотеки. Суд помилково вважав, що договір страхування укладається лише один раз, за яким здійснюється страховий платіж на один рік, ігноруючи умови страхування предмета іпотеки і порядку виплати страхових платежів.

Відповідачі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що 05 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 26/ф/6 (а. с. 5-10 Том І), за умовами якого банк відкриває позичальнику не відновлювальну відкличну кредитну лінію для задоволення споживчих потреб, з лімітом 3879667 доларів США, строком з 05 лютого 2008 року по 04 лютого 2016 року або по день визначений п. 3.3.11 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14 % річних у валюті кредиту.

При цьому, пунктом 3.1.2 виказаного кредитного договору визначено, що надання кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється окремими частинами: І квартал 2008 року - 700000 доларів США, ІІ квартал 2008 року - 800000 доларів США, ІІІ квартал 2008 року - 1000000 доларів США та ІV квартал 2008 року - 1379667доларів США.

Зі змісту п. 2.1 вказаного кредитного договору вбачається, що в забезпечення зобов`язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку нежитлові приміщення № 69 та № 70, розміщені на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 будинку АДРЕСА_2 , площею 602,4 кв. м.

05 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 26/ф/6/1з, яким забезпечено всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору № 26/ф/6 від 05 лютого 2008 року, (а також будь-якими додатковими угодами до нього), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_1 , за умовами якого останній зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 04 лютого 2016 року повернути кредит, наданий у вигляді не відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом в сумі 3879667 доларів США, відповідно до умов кредитного договору, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14 % річних у валюті кредиту та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами.

Приписами п.2.1 вказаного договору визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлові приміщення №69 та №70, загальною площею 602,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 602,4 кв. м.

Так, вимогами п. 3.3.1 визначено, що іпотекодавець зобов`язаний за власний рахунок сплачувати всі передбачені законодавством податки та збори, пов`язані з користуванням предметом іпотеки.

Приписами п. 3.3.4 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язаний на період дії дійсного договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в т.ч. від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.

Пунктом 3.3.4.1 даного договору іпотеки зазначено обов`язок іпотекодавця, щодо вчинення всіх необхідних дій для дійсності договору страхування, за яким застраховано предмет іпотеки, зокрема, вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі, сплата яких забезпечувала б дію договору страхування на строк не менший, ніж той, в межах якого позичальник виконає всі зобов`язання за кредитним договором, а будь-яка чергова сплата платежів продовжувала б дію договору страхування не менше ніж на наступний рік.

При цьому, п. 3.3.4.2 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язаний не пізніше, ніж за 3 календарні дні до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, сплачував ти такі чергові страхові платежі та не пізніше, ніж за 1 календарний день до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, надавати іпотекодержателю докази таких сплат.

Крім того, п. 3.3.4.3 визначено, що іпотекодавець зобов`язаний підтримувати, шляхом негайної сплати відповідних страхових платежів, розмір страхової суми, яка зменшилася з будь-яких причин, на рівні, визначеному в договорі страхування, на момент укладання договору страхування та надавати іпотекодержателю докази таких сплат.

Пунктом 4.2 договору іпотеки визначено, що за невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, несвоєчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13, даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 дійсного договору. За невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, невчасне несвоєчасне) виконання п. 3.3.10, 3.3.12 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 1000 гривень.

Відповідно до вимог п. 4.3 договору іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання кредитного договору, а в разі невиконання кредитного договору - звернути стягнення на предмет іпотеки.

05 лютого 2008 року між ЗАТ «СК «Українська Страхова Група» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування заставного майна № 04-0401-0193, яке надано в заставу за договором іпотеки № 26/ф/6/1з, на період з 06 лютого 2008 року по 05 лютого 2009 року.

Колегія суддів відзначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що пунктом 4.2 вказаного договору іпотеки передбачено відповідальність іпотекодавця за сукупне невиконання чи неналежне виконання вимог п.3.3.3-3.3.9,3.3.11,3.3.13 даного договору, а не за кожен пункт окремо. При цьому, вказаним пунктом договору не визначено, чи за кожний випадок такого невиконання чи неналежного виконання передбачена вказана відповідальність (разовий штраф чи ні) та яким чином вона стягується з іпотекодавців у разі порушення ними вказаних вимог (штраф у розмірі 0,15% від заставної вартості предмета іпотеки з кожного з них, чи штраф у розмірі 0,15% від заставної вартості предмета іпотеки з них обох разом, а, відтак від 0,15% від заставної вартості предмета іпотеки з кожного)

Суд першої інстанції також вірно вважав, що не зрозуміло, яким чином застосовується положення п.4.2 іпотечного договору за наявності п.4.3.1, яким визначено, що за порушення іпотекодавцем обов`язків та положень щодо страхування предмета іпотеки та життя іпотекодавця іпотекодержатель має право застрахувати предмет іпотеки за свій рахунок, але в інтересах іпотекодавця із стягненням з нього витрат по страхуванню.

Також суд першої інстанції вірно надав оцінку і тому,що з пункту 3.3.4 договору іпотеки не зрозуміло, чи кожен з іпотекодавців (окремо чи разом) повинен був страхувати предмет іпотеки, а, отже, з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору, на підставі якої ґрунтуються позовні вимоги за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину неможливо.

Згідно із вимогами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з цим, приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Так, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин у справі та зазначив, що, відповідно до вимог п. 4.2 договору іпотеки, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідачів штрафу за невиконання у 2018 році та 2019 році вимог п. 3.3.4 цього договору щодо страхування предмету іпотеки, посилаючись на те, що таке страхування відповідачами повинно здійснюватися щорічно до виконання умов договору в повному обсязі.

Приписами ч.ч.1,2 ст. 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

В заперечення на позов щодо трактування умов договору іпотеки на власний розсуд та відсутності передбаченого обов`язку відповідачів щодо щорічного страхування предмету іпотеки, суд першої інстанції, на виконання положень ст. 103-108 ЦПК України, ухвалою суду від 09 листопада 2023 року призначав судову лінгвістичну експертизу (а.с. 28-29 Том ІІІ), натомість, постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року (а.с. 75-79 Том ІІІ), вказану ухвалу суду було скасовано, а у задоволенні клопотання про призначення судової лінгвістичної експертизи відмовлено.

За таких обставин суд дійшов висновку, що тлумачення змісту правочину судом здійснюється самостійно, беручи до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Доводи скаржника про самостійне тлумачення судом першої інстанції умов договору іпотеки колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції вживались заходи щодо отримання висновку експертів з приводу тлумачення відповідних умов договору іпотеки, натомість така ухвала суду була скасована апеляційною інстанцією.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у пункті 4.2 договору іпотеки зазначено, що за невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, несвоєчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13, даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 дійсного договору. За невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, невчасне, несвоєчасне) виконання п. 3.3.10, 3.3.12 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 1000 гривень.

Пунктом 4.2 вказаного договору іпотеки передбачено відповідальність іпотекодавця за сукупне не виконання чи не належне виконання вимог п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 даного договору, а не за кожен пункт окремо.

Доводи скаржника про те, що п.4.2. договору іпотеки за його смисловим змістом не дає сумніву тому, що відповідальність не може бути встановлена за сукупністю невиконання, адже зазначений пункт договору іпотеки передбачає відповідальність не тільки за невиконання, але і за неналежне виконання п.п.3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 цього договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки останній тлумачить умови договору на свою користь, що не відповідає дійсності.

Крім того, вказаним пунктом договору не визначено, чи за кожний випадок такого невиконання/неналежного виконання передбачена вказана відповідальність (разовий штраф чи ні) та, яким чином вона стягується з іпотекодавців у разі порушення ними вказаних вимог (штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з кожного з них, чи штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з них обох разом, а відтак від 00,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з кожного).

Також судом першої інстанції надано правомірну оцінку і тому, яким чином застосовується вимоги п. 4.2 іпотечного договору за наявності п. 4.3.1, яким визначено, що за порушення іпотекодавцем обов`язків та положень щодо страхування предмета іпотеки та життя іпотекодавця іпотекодержатель має право застрахувати предмет іпотеки за свій рахунок, але в інтересах іпотекодавця із стягненням з нього витрат по страхуванню.

Також зазначене стосується і пункту 3.3.4 вказаного договору іпотеки, де також не зрозуміло, чи кожен з іпотекодавців (окремо чи разом) повинен був страхувати предмет іпотеки, враховуючи, що предмет іпотеки в цілому належить їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що умовами кредитного договору № 26/ф/6 від 05 лютого 2008 року, банк відкриває позивальнику не відновлювальну кредитну лінію на задоволення споживчих потреб позичальника, відтак особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Оскільки договір іпотеки № 26/ф/6/1з укладений сторонами з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, то на нього також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, з погоджується і колегія суддів, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18.

При цьому, приписами ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача.

Натомість, приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачено те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказано на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зробив висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц та від 12 грудня 2018року усправі № 444/484/15-ц.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Верховний Суд у своїй постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 910/1121/19 зробив висновок, що у ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Доводи скаржника про те, що підписавши іпотечний договір, відповідачі погодилися на всі його умови, в тому числі, щодо (щорічного) страхування предмету іпотеки, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Колегія суддів повністю погоджується і з висновками суду першої інстанції, що не заслуговують на увагу доводи позивача щодо невиконання відповідачами вимог договору іпотеки щодо страхування його предмету, оскільки, як вже встановлено та підтверджено матеріалами справи, а скаржником не спростовано, 05 лютого 2008 року такий договір був укладений між ЗАТ «СК «Українська Страхова Група» та ОСОБА_1 № 04-0401-0193, а, відтак, стверджувати, що вимоги вказаного пункту відповідачем не були виконані, не можна.

Колегія суддів наголошує, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до цитування скаржником встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, та останнім не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна