Головуючий у І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/4166/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у якому просила суд стягнути з відповідачки на свою користьматеріальну та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, у розмірі 40 000,00 грн., посилаючись на те, що 27.03.2023 року о 15 год. 30 хв. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 здійснювала вигул своїх собак породи «Пітбуль» та бійцівської породи «Бультер`єр», при цьому допустила порушення правила вигулу собак, а саме під час вигулу одна собака накинулась на позивачку, в результаті чого вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вказувала, що відповідно до довідки з травмпункту КНП «КМКЛ №8» від 27.03.2023 року вона отримала численні вкушені рвані рани від точкових до лінійних обох нижніх кінцівок.

02.06.2023 року постановою Оболонського районного суду міста Києва відповідачку ОСОБА_2 було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 154 КУпАП. Окрім того, 14.06.2023року Оболонським УП ГУ НП у м. Києві було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000699 за заявою позивачки про вчинення злочину.

ОСОБА_1 у позові посилалась на те, що внаслідок неправомірних дій відповідачкиїй було завдано матеріальної шкоди, оскільки у зв`язку з отриманими травмами вона була вимушена проходити тривалий курс лікування,що включає в себе: витрати на ліки, витрати, пов`язані з проведенням медичних досліджень, витрати з медичного обслуговування, консультації та огляд лікарями. Окрім того, були пошкоджені особисті речі, які були на позивачці в момент нападу собаки.

Враховуючи викладене, позивачка визначила завдану їйматеріальну шкоду у10 000,00 грн., які просила стягнути з відповідача на свою користь.

Крім того, позивач у позові посилалась на те, що окрім матеріальних збитків їй було завдано моральної шкоди, оскільки було порушено її звичний життєвий уклад, позивачка була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення стану, що існував до порушення її прав, не могла довгий час пересуватися та відвідувати звичні для неї місця, відчувала дискомфорт при спілкуванні з людьми, а також була змушена відмінити поїздку за кордон.

Зважаючи на те, що були пошкоджені нижні кінцівки, позивачказазнала сильної фізичної та моральної травми, мала великі труднощі із задоволенням своїх нагальних потреб.

Розмір завданої їй моральної шкоди позивач визначила у 30 000,00 грн., які також просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Оболонськогорайонного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивачка посилається на те, що ОСОБА_2 не заперечувала, що саме її собака напала на ОСОБА_1 , а тому помилковим є висновок суду, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами спричинення їй шкоди саме діями відповідачки.

Вказує, що намордник на собаці був не зафіксований та при нападі на неї злетів. На думку позивача, якби намордник був зафіксований належним чином, то позивачка не отримала б таких страшних травм.

Також зауважує, що нею до суду подані всі докази стосовно матеріальних витрат на лікування.

Апелянт зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995 року).

На думку ОСОБА_1 , дії ОСОБА_2 , як володільця джерела підвищеної небезпеки, є неправомірними, оскільки вона здійснювала вигул собаки бійцівської породи «Бультер`єр» з незафіксованим намордником, внаслідок чого позивачці було завдано матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я.

Наявність завданої шкоди підтверджується копіями виписок з історії хвороби, фотографіями отриманих травм, які знаходяться в матеріалах справи.

Крім цього, згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 042-1187-2023 характер та морфологія виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворилися внаслідок травматичної дії тупого предмета, що може бути наслідком укусів зубами собаки. Враховуючи локалізацію та характер всіх виявлених ушкоджень у ОСОБА_1 можливість їх утворення при падінні потерпілої з вертикального чи близького до вертикального положення тіла на поверхню, виключається.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідачки ОСОБА_2 та завданою позивачці шкодою полягає у тому, що остання, всупереч вимог статті 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», здійснювала вигул своєї собаки з незафіксованим намордником, у зв`язку з чим став можливим напад собаки та нанесення травм ОСОБА_1 .

Також на підтвердження вини ОСОБА_2 , позивачкою до апеляційної скарги додано копію переписки між нею та відповідачкою у додатку «Viber», де остання не заперечує той факт, що саме її собака нанесла травми позивачці.

На думку позивача, нею доведено наявність вини відповідачки в тому, що саме її собака бійцівської породи «Бультер`єр» нанесла шкоду фізичному та моральному здоров`ю позивачки.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачці за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження, які нею були отримані, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, відповідачка, повідомлена про розгляд справи, не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду не направила.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (40 000 грн. 00 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивачки, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 31.05.2023 року у справі 756/6178/23 зобов`язано слідчого Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, якому на розгляд надійшли заяви ОСОБА_1 № 12253 від 06.04.2023 року, № Р1091 від 10.04.2023 року про вчинення кримінального правопорушення, невідкладно зареєструвати відомості, які містяться в цих заявах, до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.14).

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.06.2023 року вбачається, що до ЄРДР внесено відомості (номер кримінального провадження 0000699). Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві надійшла ухвала Оболонського районного суду м. Києва №756/6178/23 від 31.05.2023 року щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 06.04.2023 рокупро вчинення кримінального правопорушення, а саме: невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження, чим завдала фізичного болю ОСОБА_1 (ЖЄО 22032 від 13.06.2023) (а.с.10).

Судом першої інстанції також встановлено, що станом на день розгляду справи по суті, відсутні відомості про те, що існує вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, які б підтверджували вину відповідачки ОСОБА_2 у спричиненні позивачці ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Відповідно до довідки травмпункту КНП «КМКЛ №8» від 27.03.2023 року ОСОБА_1 27.03.2023 року о 16 год. 30 хв. отримала вуличну травму, а саме численні вкушені рвані рани від точкових до лінійних обох нижніх кінцівок (а.с.22).

З листа старшого дізнавача ВД Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Стрілець Ганни від 28.08.2023 року, який адресовано прокурору Оболонської окружної прокуратури м. Києві Юрловій О.О., вбачається, що у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000699 було проведено судово-медичну експертизу, за висновком якої встановлено, що ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_1 відноситься до середніх тілесних ушкоджень, що підпадає під ознаки ст. 122 КК України (а.с.58).

Також встановлено, що постановою Оболонського районного суду міста Києва від 02.06.2023 року у справі №756/6236/23 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КпАП України, та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700,00 грн. з конфіскацією тварини - собаки, породи «Бультер`єр» (а.с.13).

Постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2023року у справі №756/6236/23 постанову судді Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року, якою ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП та накладено стягнення,скасовано, провадження по справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП (а.с.74-77). При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_2 у протоколі кваліфіковано за ч. 2 ст. 154 КУпАП, тому суд першої інстанції не мав права перекваліфіковувати її дії у постанові на ч. 3 ст. 154 КУпАП та мав здійснювати судовий розгляд виключно в межах складеного протоколу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої виходив з недоведеності позивачем ОСОБА_1 того факту, що саме відповідачка ОСОБА_2 винна у спричиненні їй тілесних ушкоджень у вигляді укусів собаки. Крім цього суд вважав, що позивачкою не надано, і матеріали справи не містять, належних та достовірних доказів на підтвердження причинного зв`язку між шкодою, завданою позивачці, та діями ОСОБА_2 .

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), згідно якого шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 4 вказаної Постанови джерелом підвищеної небезпеки, належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Що також передбачено пунктами 4, 5, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, традиційно виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

За положеннями ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Тобто собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст. 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У частині 5 статті 319 ЦК України зазначається, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Усвідомлення цього власником та здійснення свого права власності лише в межах та порядку, встановленому законом, є необхідним для убезпечення інших людей від негативних наслідків, які може спричинити недбале використання свого права власності на собаку господарем.

Згідно з ч. 2 ст. 180 ЦК України правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Зокрема, статтею 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» встановлено, що особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду. Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, з описової та мотивувальної частин постанови Оболонського районного суду міста Києва від 02.06.2023 року вбачається, що: «27 березня 2023 року, близько 16 год., ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 допустила порушення правил вигулу собак, а саме, під час вигулу собаки, породи «Бультер`єр», остання покусала ОСОБА_1 , що заподіяло шкоди її здоров`ю. Враховуючи те, що ОСОБА_2 здійснила вигул собаки, порода якої внесена до Переліку небезпечних порід собак, з порушенням Правил утримання собак і котів, що виразилося в тому, що собака породи «Бультер`єр» під час вигулу покусала ОСОБА_1 , що спричинило заподіяння шкоди майну та здоров`ю людини, суд вважає доцільним кваліфікувати дії ОСОБА_2 саме за ч. 3 ст. 154 КпАП України (порушення правил утримання собак і котів, що спричинило заподіяння шкоди здоров`ю людини або її майну)».

У вказаній постанові місцевим судом надано оцінку поясненням ОСОБА_2 , відповідно до яких остання не визнала себе винною у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, однак не заперечувала того факту, що 27 березня 2023 року здійснювала вигул належної їй собаки породи «Бультер`єр» у наморднику, однак перечепилась та впала, внаслідок чого випустила поводок собаки з рук. Собака побігла до ОСОБА_1 , яка кричала та розмахувала руками. В який момент та яким чином злетів намордник, ОСОБА_2 не побачила. У подальшому ОСОБА_1 почала вимагати гроші в якості відшкодування шкоди за укуси собаки. ОСОБА_2 у суді зазначила, що перерахувала на картку ОСОБА_1 3 000,00 грн., однак остання вимагала ще 10 000,00 грн.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення за фактом порушення нею правил вигулу собак не заперечувала того факту, що під час вигулу нею своєї собаки породи «Бультер`єр», стався напад собаки на позивачку ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачки посилався на відсутність складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_2 , що підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року. Разом з тим, представник відповідачки не заперечував наведені позивачкою обставини щодо вигулу собаки ОСОБА_2 та виникнення у зв`язку із цим конфліктної ситуації за участі ОСОБА_1 , у час та у місці, які зазначені позивачкою у позові.

Слід зауважити, що ушкодження здоров`я ОСОБА_1 27.03.2023 року внаслідок укусу собаки встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема: довідкою травмпункту КНП «КМКЛ №8» від 27.03.2023 року (а.с.22), випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.23), фотознімками травм (а.с.5-9) та копією висновку експерта № 042-1187-2023 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (а.с.92-109), які містяться в матеріалах справи.

До апеляційної скарги позивачем долучено також протокол допиту свідка ОСОБА_3 з матеріалів кримінального провадження (а.с.160-162), у якому свідок зазначає, що 27.03.2023 року о 15 год. 30 хв. він на своєму автомобілі заїздив у двір будинку за адресою АДРЕСА_1 , де побачив на проїжджій частині жінку, яка лежала на асфальті. Під`їхавши ближче до вказаної жінки, він почув крик іншої жінки, яка знаходилась на відстані 2-3 метрів від тієї, що лежала на асфальті, та кричала до неї, просивши про допомогу, а саме, щоб остання забрала свою собаку. В цей момент він побачив, що бійцівська собака (білий бультер`єр) вчепилась зубами в ногу жінки та намагалась розірвати її. Свідок, не виходячи з автомобіля (так як собака була дуже агресивна), почав кричати власниці собаки, яка лежала на асфальті, щоб вона відтягла її, але остання сказала, що вона впала і в неї поламані руки та ноги та що вона не може підвестись, але при цьому жінка не робила жодних дій, які б могли відволікти собаку і спасти потерпілу, тобто не гукала пса та не сварилась на нього, а просто спостерігала, як собака шматує ногу потерпілої. Через хвилину підійшла невідома свідку жінка, яка знала власницю собаки та собаку, схопила поводок та прив`язала його до паркану. Тільки після цього собака відчепилась від ноги жінки, як пізніше стало відомо свідку, на ім`я ОСОБА_4 . Після цього свідок викликав швидку для Анжели, так як у неї йшла кров з ноги. Дочекавшись працівників медичної допомоги, свідок передав ОСОБА_4 їм та поїхав у власних справах. Також свідок зазначив, що у подальшому йому стало відомо, що вищевказаний бійцівський пес вже не перший раз нападає на перехожих, а його власниця не приймає необхідних заходів для припинення таких дій собаки.

На переконання апеляційного суду, наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємозв`язку підтверджують наведені позивачкою обставини та є підставою для висновку про доведеність позивачкою ОСОБА_1 факту отримання нею тілесного ушкодження середньої тяжкості 27.03.2023 року саме внаслідок укусу собаки породи «Бультер`єр», яка належить ОСОБА_2 , яка, будучи володільцем джерела підвищеної небезпеки, не виконала свого обов`язку не використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, та вживати заходів що є необхідними для убезпечення інших людей від негативних наслідків, які може спричинити недбале використання права власності на собаку господарем.

При цьому слід зазначити, що відповідачка ОСОБА_2 не надала жодних доказів на спростування вищенаведених обставин, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог про стягнення шкоди, надавши на підтвердження цих обставин суду належні, допустимі та достовірні докази.

Посилання ж ОСОБА_2 на не притягнення її до адміністративної відповідальності через порушення правил вигулу собак, не спростовує передбаченого законом обов`язку останньої, як володільця джерела підвищеної небезпеки, відшкодувати шкоду незалежно від наявності вини, у разі доведеності заподіяння цієї шкоди потерпілій особи належною їй собакою, як джерелом підвищеної небезпеки. При цьому, апеляційний суд приймає до уваги пояснення ОСОБА_2 , які вона надавала у суді першої інстанції під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, у яких остання не заперечувала факту вигулу нею 27.03.2023 року собаки породи «Бультерьєр», факту нападу собаки на позивача ОСОБА_1 та факту отримання останньою від нападу собаки травм, що, зокрема, підтверджується і фактом перерахування нею позивачу на картку 3 000,00 грн., про що також було зазначено особисто ОСОБА_2 у суді під час розгляду складеного відносно неї протоколу за ч. 2 ст. 154 КУпАП. Вищевказані пояснення ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що вони надавались у рамках справи про адміністративне правопорушення, апеляційним судом розцінюються як доказ, оскільки на підставі даних, що містяться у поясненнях, апеляційний суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, як про це зазначено у ч. 1 ст. 76 ЦПК України.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що навіть за умови скасування постанови суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення правил вигулу собак, встановлені апеляційним судом фактичні обставини, підтверджені іншими наявними у справі доказами, свідчать про те, що саме безвідповідальне ставлення відповідача до вигулу собаки бійцівської породи з незакріпленим намордником стало причиною отримання позивачем ушкоджень здоров`я середньої тяжкості.

Таким чином, висновки місцевого суду про те, що вина ОСОБА_2 у завданні ОСОБА_1 шкоди не доведена рішенням суду, а тому підстави для покладення на відповідачку відповідальності за спричинену шкоду відсутні, не ґрунтуються на положеннях частин 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України, згідно якої особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачкою наявності підстав для стягнення з відповідачки, як володільця джерела підвищеної небезпеки, шкоди, спричиненої позивачу ушкодженням здоров`я, безпідставно переклавши увесь тягар доказування виключно на позивачку та не звернувши уваги на те, що відповідач жодним чином не довела, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, що є єдиною підставою звільнення від відповідальності за завдану шкоду володільця джерела підвищеної небезпеки в силу вказівки ст. 1187 ЦК України.

Разом з тим, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки майнової шкоди у розмірі 10 000,00 грн., апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного.

Обгрунтовуючи вимогипро стягнення майнової шкоди, позивачка посилалася на те, що понесла майнові витратина ліки, витрати, пов`язані з проведенням медичних досліджень, витрати з медичного обслуговування, консультації та огляд лікарями. Окрім того, були пошкоджені особисті речі, в яких позивач була вдягнена в момент нападу собаки.

Поряд з цим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Так, матеріалами справи підтверджується факт звернення ОСОБА_1 до лікарні, у зв`язку з травмами нижніх кінцівок, та отримання нею консультацій і проходження медичного огляду.

Однак, з поданих до суду першої інстанції квитанцій про оплату медичних послуг та придбання ліків неможливо однозначно встановити, ким, у зв`язку із чим та на якій підставі, придбавалися вказані ліки та оплачувалися надані послуги. Крім того, більшість квитанцій стосується періоду червня-липня 2023 року, тоді як травма була отримана позивачкою 27.03.2023 року. Щодо квитанцій за період квітня 2023 року, то з них неможливо достовірно встановити, що зазначені у них лікувальні препарати призначались лікарями для лікування травм, отриманих позивачкою внаслідок нападу собаки.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 на придбання медикаментів та оплату медичних послуг задля лікування нанесених їй ушкоджень у зв`язку з подією, що мала місце 27.03.2023 року, понесла витрати у розмірі 10 000,00 грн.

Не надано позивачем і доказів пошкодження особистих речей внаслідок нападу на неї собаки, тому і ці вимоги ОСОБА_1 є недоведеними і грунтуються на її припущеннях.

Отже, вимоги позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки майнової шкоди, завданої її здоров`ю, в розмірі 10 000,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Що ж до вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь із ОСОБА_2 завданої їй моральної шкоди, яку вона оцінила у 30 000,00 грн. та яка полягала у фізичному болі та моральних стражданнях, яких зазнала ОСОБА_1 у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отриманих травм, порушенням звичного життєвого укладу, необхідністю додаткових зусиль для відновлення стану, що існував до порушення її прав, відсутністю можливості пересуватися, відчуття дискомфорту при спілкуванні з людьми, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, у випадку якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, відповідно до п. 3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач.

З наявних у справі, проаналізованих вище доказів, підтвердженим та доведеним є факт отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середньої тяжкості внаслідок укусів собаки бійцівської породи, власником якої є ОСОБА_2 .

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки остання, допустивши порушення правил вигулу собаки, заподіяла позивачу таким невиконанням своїх обов`язків тілесні ушкодження, при цьому не довела, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої.

Проте, апеляційний суд вважає, що розмір заявленої ОСОБА_1 моральної шкоди є завищеним, тому, враховуючи вимоги розумності, справедливості та ступінь моральних страждань позивачки, вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди на суму 5 000,00 грн., що, на думку суду, є справедливим і достатнім для компенсації понесених ОСОБА_1 у зв`язку із ушкодженням здоров`я страждань та переживань.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Оскільки суд, ухвалюючи рішення, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача щодо стягнення на її користь з відповідача шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: