КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/10956/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О. Ф., Желепи О. В.

при секретарі Гайдаєнко В. С.

за участі ОСОБА_1 , адвоката Голиці Т. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою скарги адвоката Голиці Тетяни Іванівни, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Бусик О. Л.

від 28 лютого 2024 року

у цивільній справі № 757/18319/21-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору дарування

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 , який діяв в інтересах недієздатного ОСОБА_5 , через свого представника - адвоката Хомича І. О., звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що ОСОБА_5 був наймачем квартири АДРЕСА_1 , у якій він зареєстрований з 29 квітня 1969 року та проживає на день звернення з даним позовом до суду.

Вказував, що 22 вересня 1995 року ОСОБА_5 звернувся до органу приватизації Печерської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою щодо приватизації квартири. Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Печерської РДА у м. Києві № 1928 від 25 жовтня 1995 року прохання ОСОБА_5 про приватизацію квартири було задоволено та передано квартиру в приватну спільну часткову власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , визначивши ОСОБА_5 уповноваженим власником квартири. В цей же день на підставі вищевказаного розпорядження було видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Представник вказував, що є вагомі підстави вважати, що через свій психічний стан ОСОБА_5 на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак був неспроможний приймати рішення щодо вчинення вказаного одностороннього правочину.

В обґрунтування зазначених доводів зазначав, що відповідно до свідоцтва про хворобу № 70 від 20 березня 1949 року воєнно-лікарською комісією позивачу було встановлено діагноз «шизофренія». Даний діагноз підтверджується епікризом РКЛ ЛОО при КМ України, де лікарем-психіатром позивачу було встановлено діагноз «виражений психоорганічний синдром із інтелектуально-мнестичним зниженням і емоційно-польовим порушенням по типу психотаподібного розвитку особистості, а також висновком судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №232 від 18 квітня 2017 року. У зв`язку з цим, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2017 року ОСОБА_5 було визнано недієздатним.

Зазначав, що ОСОБА_5 внаслідок психічної хвороби на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації Печерської РДА не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, так як у випадку усвідомлення позивачем значення своїх дій у нього були всі підстави приватизувати квартиру лише на своє ім`я. Однак через психічну хворобу позивач не міг оцінювати правові наслідки поданої ним заяви з проханням передати її в приватну спільну власність з ОСОБА_7 - дружиною ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 (матір ОСОБА_7 ), яких незадовго до приватизації квартири позивач зареєстрував в ній (в 1990 році та 1993 році). Тим більше ОСОБА_6 ніколи не була членом сім`ї наймача позивача ОСОБА_5 , не вела з ним спільного господарства та фактично проживала за іншою адресою, що підтверджується довідкою за № 106 від 24 березня 1993 року.

Видачею відділом приватизації державного житлового фонду Печерської РДА м. Києва оскаржуваного розпорядження №1928 від 25 жовтня 1995 року про передачу спірної квартири в приватну спільну часткову власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також шляхом видачі на підставі вказаного розпорядження свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 1995 року було порушено майнові права ОСОБА_5 , як наймача, на отримання квартири в особисту приватну власність, а не в спільну часткову власність.

Представник позивача вважає, що наявні підстави для задоволення позову про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Печерської РДА в м. Києва від 25 жовтня 1995 року за № 1928 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 25 жовтня 1995 року, оскільки на час написання та подання до органу приватизації відповідної заяви про приватизацію ОСОБА_8 через свій психічний стан не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними.

Також представник зазначав, що на підставі договору дарування від 20 лютого 2001 року ОСОБА_6 подарувала належну їй 1/3 частину квартири своїй доньці ОСОБА_7 . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О. А. за реєстровим № 5с-100 та зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 1228 від 06.07.2001 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Спадкова справа після її смерті не заводилась, єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після її смерті, є її донька - ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 . Спадщину після її смерті прийняли спадкоємці першої черги за законом: діти - ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , а також чоловік - ОСОБА_5 .

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем після смерті останнього є його син - ОСОБА_3 .

Поряд з цим, вважає, що у випадку задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вважатимуться таким, що не набули у спільну часткову власність спірну квартиру, а відтак не мали жодних правових підстав розпоряджатись нею, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири від 20 лютого 2001 року.

Посилаючись на викладене, представник позивача просив задовольнити позов та визнати недійсним розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1 від 25 жовтня 1995 року за № 1928, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , виданого 25 жовтня 1995 року на ім`я ОСОБА_5 та членів його сім`ї - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва на підставі розпорядження від 25 жовтня 1995 року № 1928, визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, укладений 20 лютого 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О.А. за реєстровим номером 5с-100.

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року залучено до участі у справі за даним позовом:

- правонаступника відповідача ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та правонаступника позивача ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скарги адвокат Голиця Т. І., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_5 не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час написання заяви про приватизацію квартири у 1995 році й у подальшому, звертаючись до суду протягом 2011-2019 р.р. Таким обставинам суд не надавав належної оцінки, як і висновку посмертної судово-психологічної експерти від 08.12.2022 року.

ОСОБА_8 звернувся до суду вперше, як опікун недієздатного ОСОБА_5 для захисту прав останнього, отже в діях ОСОБА_8 відсутні будь-які зловживання процесуальними правами. Оскільки ним, як опікуном, позов поданий вперше саме з врахуванням психічного стану, який підтверджений відповідними медичними документами, а тому відсутні були підстави для відмови у позові з цих підстав.

Правом подачі відзиву учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції скаржник ОСОБА_1 та адвокат Голиця Т. І. підтримали апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, представників не направили, повідомлені належним чином засобами поштового зв`язку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( ОСОБА_3 ), поштовими конвертами, що повернулись із відміткою про «відсутність адресата за вказаною адресою» ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ) та звітом про отримання кореспонденції в електронному суді (Печерська РДА).

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення ОСОБА_1 та адвоката Голиці Т. І., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 22.09.1995 року ОСОБА_5 звернувся до відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , що він займає разом з членами сім`ї на умовах найму та при оформленні квартири у спільну часткову власність просив передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї у рівному співвідношенні.

Вказана заява була підписана позивачем ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 (мати ОСОБА_7 )(т. 1 а.с 8).

На підставі поданої заяви та довідки про склад сім`ї наймача 25.10.1995 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації було видано розпорядження № 1928 про передачу квартири, кількість кімнат - 2, мешканців - 3, у приватну спільну часткову власність. Уповноваженим власником визначено ОСОБА_5 із яким Житлово-експлуатаційна контора № 303 у десятиденний строк мала укласти договір на участь у витратах х обслуговування та ремонту будинку (т. 1 а.с. 9).

У цей же день відділом приватизації державного житлового фонду Печерської районної державної адміністрації м. Києва видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності до якого ОСОБА_5 та члени його сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_6 набули у власність в рівних долях квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10-11).

У подальшому, 20.02.2001 року між ОСОБА_6 (даруватель) та ОСОБА_7 (обдарована) укладено договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О. А., за реєстровим № 5с-100.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_5 , в інтересах якого діє його син ОСОБА_8 , вказував, що через свій психічний стан ОСОБА_5 на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак був неспроможний приймати рішення щодо вчинення вказаного одностороннього правочину.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 774, складеного 08 грудня 2022 року, ОСОБА_5 на період написання ним та подання заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_3 (29 вересня 1995 року) страждав на органічне ураженні головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний артеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням) та за своїм психічним станом в цей період він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати (т. 1 а.с. 219-222).

Також як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_5 неодноразово звертався до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження від 25 жовтня 1995 року, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частини спірної квартири, яка є спільною власністю, та щодо зміни умов її приватизації.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року у справі №2-3042/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_10 , Печерської РДА м. Києва, ОСОБА_11 , за участі третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , державного нотаріуса Шостої Київської нотаріальної контори Радіонової Л. І., відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним шлюбу, укладеного без наміру створити сім`ю, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частини квартири, яка є спільною власністю, та щодо зміни умов її приватизації, залишені без задоволення (т. 1 а.с 70-75).

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати недієздатним його батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , встановити над ним опіку та призначити його опікуном, посилаючись на те, що його батько за станом здоров`я не може розуміти значення своїх дій і керувати ними.

За наслідком розгляду вказаної заяви Печерським районним судом м. Києва було ухвалено рішення від 31 липня 2017 року, яким заяву задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 недієздатним. В задоволенні вимог про призначення опікуном ОСОБА_1 над недієздатним ОСОБА_5 - відмовлено.

В подальшому рішенням Дніпровського районного суду від 14 травня 2018 року призначено ОСОБА_8 опікуном над недієздатним дідом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Не зважаючи на рішення про визнання недієздатним та призначення опікуна, ОСОБА_5 , особисто звернувся до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 1928 від 25.10.1995 р. та виданого на його підставі свідоцтва від 25.10.1995 р. про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , визнання недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О. А. 20.02.2001 р. за реєстровим № 5с-100.

За наслідками розгляду даного позову, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/69276/17-ц від 20 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с. 76-84).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_5 особисто оскаржив його в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги, посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що була порушена процедура приватизації спірної квартири відповідно до волевиявлення позивача, який висловив волю на передачу квартири у спільну сумісну власність. При цьому позивач жодним чином не посилався на свій безпорадний стан, як на час написання заяви на приватизації спірної квартири, отримання оспорюваного розпорядження так і видачі свідоцтва про право власності на квартиру, яка є предметом спору, за наявності судового рішення про визнання його недієздатним.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду залишено без змін (т. 1 а.с. 85-90).

Рішеннями Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року у справі № 2-3042/11 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року у справі № 757/69276/17-ц, що набули законної сили, встановлено, що приватизація займаного ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . приміщення відбулась відповідно до вимог чинного законодавства, без порушень прав позивача ОСОБА_5 ; квартира АДРЕСА_1 була приватизована за заявою усіх зареєстрованих та проживаючих в ній осіб, за їх спільною згодою, з визначенням рівності часток.

Також, судами у вказаних справах, з огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним розпорядження про приватизацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності, відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20 січня 2001 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яка є похідною вимогою від двох перших позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2010 року ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , звернулись до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті їх матері ОСОБА_7 .

08.09.2010 року позивач ОСОБА_5 особисто звернувся до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті його дружини ОСОБА_7 , а саме 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , 1/3 частини якої належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1995 року та 1/3 якої належало на підставі договору дарування від 20.02.2001 року (т.1, а.с. 35).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, упродовж 2011-2019, за наявності рішення суду від 31 липня 2017 про визнання недієздатним року ОСОБА_5 особисто неодноразово в судовому порядку оскаржував розпорядження № 1928 від 25 жовтня 1995 року про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та договір дарування квартири від 20.02.2001 року, та дійшов висновку про недобросовісність та суперечливість поведінки позивача, адже після ухвалення у 2017 році рішення про визнання ОСОБА_5 недієздатним, ним не обґрунтовувались позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження № 1928 від 25 жовтня 1995 року про приватизацію квартири такими підставами, що він не розумів значення своїх дій під час написання заяви про приватизацію спірної квартири, а лише у 2021 році, тобто після чотирьох років після визнання ОСОБА_5 недієздатним, опікун ОСОБА_1 , в інтересах недієздатного ОСОБА_5 , звернувся в суд з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_5 під час написання заяви про приватизацію спірної квартири не розумів значення своїх дій.

Враховуючи наведене, та встановлені у справі обставини, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позову. При цьому суд відхилив заяву представника ОСОБА_12 , який діє в інтересах відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про застосування позовної давності, з підстав недоведеності позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Отже реалізуючи право на судовий захист позивач зобов`язаний був довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюване ним розпорядження № 1928 від 25 жовтня 1995 року та свідоцтво про право власності на житло від 25 жовтня 1995 року порушують його права та законні інтереси.

Звертаючись із позовом у даній справі позивач вказував, що оспорюваним розпорядженням та свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 1995 року було порушено майнові права ОСОБА_5 , як наймача, на отримання квартири в особисту приватну власність, а не в спільну часткову власність, оскільки на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Між тим, як правильно зазначено судом, ОСОБА_5 неодноразово звертався до суду з позовами про визнання недійсним розпорядження від 25 жовтня 1995 року, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частини спірної квартири, яка є спільною власністю, та щодо зміни умов її приватизації.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню в межах цієї справи обставини, встановлені судовими рішеннями за позовами ОСОБА_5 , зокрема щодо дотримання встановленої законодавством процедури приватизації, та наявності у осіб, що проживали із ОСОБА_5 , а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права на приватизацію квартири нарівні із ОСОБА_5 відповідно до положень Закону №2482-ХІІ та Положення №56 про порядок передачі квартир у власність громадян від 15.09.1992 р.

Отже право, на захист якого подано позов у цій справі, а саме на отримання квартири в особисту приватну власність, а не в спільну часткову власність, у ОСОБА_5 було відсутнє.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Отже обґрунтування позову тим, що на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, не має правового значення й обґрунтовано визнано судом першої інстанції недобросовісною й суперечливою поведінкою, адже незалежно від того, що позов у цій справі був поданий не ОСОБА_5 особисто, а опікуном, останній не набував самостійного статусу, як учасника справа й у силу правил процесуального представництва лише здійснював від імені та в інтересах ОСОБА_5 процесуальні права та обов`язки останнього.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною другою статті 16 ЦК України, встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, серед інших: 2) визнання правочину недійсним; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Голиці Тетяни Іванівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 серпня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик