КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/5830/22 Головуючий у І інстанції - Фінагеєва І.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/7729/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

установив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14 квітня 2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

В період шлюбу, а саме у грудні 2018 року, сторони набули у власність автомобіль «Nissan X-Trail» за 40000 доларів США, що на дату придбання складало 1112800 грн, право власності на який було зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 з видачею номерного знаку НОМЕР_1 .

09 червня 2022 року відповідачка відчужила вказаний автомобіль, а кошти використала на власні потреби.

Спірний транспортний засіб був перереєстрований на ОСОБА_3 з видачею номерного знака НОМЕР_2 .

Позивач наголошує на тому, що укладення правочину відповідачка з ним не погоджувала, а він не надавав письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу автомобіля.

Позивач вважає, що його право сумісної власності на спірний автомобіль порушене.

Відповідачка приховує факт продажу автомобіля, не надаючи позивачу договір купівлі-продажу.

Позивач шляхом аналізу відомостей з сайту продажу транспортних засобів встановив, що середня ціна такого автомобіля становить 22699,5 доларів США, що еквівалентно 809237,17 грн.

Просив суд, здійснити поділ майна - автомобіля «Nissan X-Trail», VIN: НОМЕР_3 , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля у розмірі 404618,58 грн, що еквівалентно 11349,75 доларів США.

У серпні 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 14 квітня 2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

В період шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0006, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, та земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0007, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка.

Крім того, 06 листопада 2020 року відповідач зареєстрував ТОВ «ІД Сервіс» зі статутним капіталом 500000 грн.

Позивачка за зустрічним позовом просила суд, визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0006, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0007, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250000 грн в якості компенсації частки внеску до статутного капіталу ТОВ «ІДС».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року, первісний та зустрічний позови задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля «Nissan X-Trail», VIN: НОМЕР_3 у розмірі 404618,58 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0006, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0007, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості грошової компенсації частину внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» у розмірі 250000 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року, виправлено описку, допущену в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року та викладено другий абзац резолютивної частини рішення суду в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля «Nissan X-Trail», VIN: НОМЕР_3 у розмірі 404618 грн 58 коп., замість помилково вказаного стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля «Nissan X-Trail», VIN: НОМЕР_3 у розмірі 404618,58 грн.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля nissan x-trail в сумі 404618 грн. 58 коп. та 1/2 частини внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» в сумі 250000 грн, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим ухваленим з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що у мотивувальній частині судового рішення надаючи мотивовану оцінку аргументів щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості автомобіля nissan x-trail, суд першої інстанції посилається на висновок експерта від 28 вересня 2023 року номер 03/09, згідно якого вартість автомобіля становить 846930 грн.

Виходячи з цього, половина вартості спірного автомобіля складає 423465 грн, а не 404618 грн. 58 коп., як вказано у резолютивній частині рішення.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250000 грн. в якості компенсації 1/2 частки внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» зазначив, що дійсно він є засновником вказаного товариства.

Згідно даних єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб підприємців та громадських формувань, розмір статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» зазначено 500000 грн.

Вирішуючи питання в порядку поділу внеску до статутного капіталу господарського товариства, суд мав би дослідити питання зокрема щодо того яка сума коштів була фактично внесена до статутного капіталу, тобто, чи було сформовано статутний капітал, яка вартість частки яка підлягає поділу, а також за рахунок яких коштів було здійснено внесок до статутного капіталу господарського товариства.

Втім, вказані обставини не були досліджені судом першої інстанції, що призвело до ухвалення у цій частині незаконного та необґрунтованого рішення.

Задовольняючи зустрічний позов в частині стягнення з апелянта на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» в сумі 250000 гривень, суд першої інстанції не врахував, що позивачкою за зустрічним позовом не було надано жодних доказів, які б свідчили про фактичне формування статутного капіталу, а не лише його декларування, і судом такі докази не досліджувалися.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті повинна відповідати вартості активів товариства за вирахуванням вартості його зобов`язань, бо поділу підлягають і зобов`язання, а не лише активи.

Позивачка за зустрічним позовом не заявляла клопотання про витребування доказів, які б свідчили про фактично сформований розмір статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс», а також вартості активів товариства за вирахуванням вартості його зобов`язань що порушує принцип справедливості.

Разом з тим, виписки з поточних рахунків ТОВ «ІД Сервіс» свідчить про те, що статутний капітал товариства не був фактично сформованим у визначеному статутом розмірі, тобто кошти в сумі 500000 грн не вносилися до статутного капіталу.

Як поповнення статутного капіталу апелянтом загалом було внесено 135655 грн, які були використані у господарській діяльності товариства, а тому вартість частки яка підлягає поділу має встановлюватися з урахуванням активів та зобов`язань товариства.

Просив, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості автомобіля nissan x-trail в сумі 423465 грн та відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» в сумі 250000 грн.

Також, апеляційну скаргу на основне та додаткове рішення суду першої інстанції подала і ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що предметом позовних вимог за первісним позовом є автомобіль марки nissan модель x-trail, 2018 року випуску, який придбаний в період шлюбу на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2018 року.

Звертаючись з позовом в даній справі, позивач ОСОБА_1 вказував, що автомобіль придбаний за спільні сумісні кошти подружжя, а відповідач ОСОБА_2 заперечуючи вказаний факт зазначала, що при купівлі зазначеного автомобіля були залучені особисті кошти відповідача ОСОБА_2 від продажу її власного автомобіля.

Суд вважав доведеними обставини, які мають значення для справи, а саме придбання автомобіля марки nissan модель x-trail, 2018 року випуску відповідачем ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя.

Проте, хоча майно і набуте за час шлюбу, але за частину особистих коштів одного з подружжя, тому це майно не може вважатися в повній мірі об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є частиною в сумі 200000 грн, особистою приватною власністю відповідача, за особисті кошти якого воно придбане.

Щодо доведеності витрат на правничу допомогу зазначила, що при визначенні суми відшкодування, суд мав виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін.

Судом не враховано, що відповідач за первісним позовом є колишньою дружиною позивача, на утриманні якої є малолітня дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є позивач.

Просила, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року скасувати в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом щодо поділу автомобіля марки nissan модель x-trail, 2018 року випуску та постановити судове рішення, яким позовні вимоги позивача за первісним позовом задовольнити частково, та стягнути на користь позивача ОСОБА_1 половину вартості автомобіля марки nissan модель x-trail, 2018 року випуску з урахуванням особистих коштів відповідача ОСОБА_2 204618 грн. 58 коп., в іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року скасувати, у задоволені заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, щодо витрат на правову допомогу, відмовити.

На подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу, ОСОБА_2 надала письмові пояснення та зазначила, що надані апелянтом виписки не є об`єктивним джерелом доказової бази того, що статутний капітал сформовано не в повному обсязі.

Поняття статутний капітал означає суму вкладів, які учасники погодилися віддати товариству при його створенні для формування мінімального розміру власності товариства. Ці вклади є оборотними коштами товариства.

Сума статутного капіталу має бути зафіксована в установчих документах товариства разом із зазначенням розмірів частки кожного з учасників.

Згідно інформації, яка міститься у відкритому доступі відкритих та публічних даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо діяльності ТОВ «ІД Сервіс» зазначено про те, що розмір статутного капіталу становить 500000 грн., об`єктивних доказів того, що статутний капітал не сформовано немає, відтак враховуючи, що статутний капітал має бути сформованим протягом шести місяців з моменту державної реєстрації товариства, а в іншому випадку настає відповідальність, одним із різновидів якої є ліквідація товариства.

Враховуючи, що відповідач не надав об`єктивних доказів того, що статутний капітал не сформовано, суд першої інстанції постановив справедливе і законне рішення.

Що стосується автомобіля зазначила, що спільність майна презюмується, проте не є абсолютною.

На спростування цієї презумпції відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 надала докази відчуження у листопаді 2018 року, тобто напередодні придбання спільного автомобіля nissan x-trail, який є предметом спору, належного їй особистого майна, а саме автомобіля skoda rapid 2013 року випуску, вартістю 204618 грн. 58 коп.

Виручені грошові кошти, отримані ОСОБА_2 за продаж особистого майна, яке належало їй до шлюбу були витрачені на придбання спільного автомобіля nissan x-trail.

Відтак, належними та допустимими доказами відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 доведено, що для придбання спільного автомобіля nissan x-trail, крім спільних коштів, витрачено її особисті кошти.

Судом першої інстанції при розгляді аргументів відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 вказані доводи були досліджені, проте за результатами оцінки сформовано невірний висновок.

При розгляді позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції необґрунтовано не врахував частку особистих коштів у розмірі 204618 грн. 58 коп., відтак сума грошової компенсації ОСОБА_1 за автомобіль має бути зменшена.

Просила, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Свої письмові пояснення надав ОСОБА_1 зазначивши, що задовольняючи зустрічний позов в частині стягнення з апелянта на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» в сумі 250000 грн, суд першої інстанції не врахував, що позивачкою за зустрічним позовом не було надано жодних доказів, які б свідчили про фактичне формування статутного капіталу, а не лише його декларування і судом такі докази не досліджувалися.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано що вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті повинна відповідати вартості активів товариства, за вирахуванням вартості його зобов`язань, бо поділу підлягають і зобов`язання, а не лише активи.

Виписки з поточних рахунків ТОВ «ІД Сервіс», які додано апелянтом до апеляційної скарги, свідчить про те, що статутний капітал товариства не був фактично сформованим у визначеному статутом розмірі, тобто кошти в сумі 500000 грн не вносилися до статутного капіталу як поповнення статутного капіталу, апелянтом загалом було внесено 135655 грн, які були використані у господарській діяльності товариства, а тому вартість частки яка підлягає поділу має встановлюватися з урахуванням активів та зобов`язань товариства.

За таких обставин, вимоги зустрічної позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації 1/2 частки внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» в сумі 250000 грн, є недоведеними та необґрунтованими, а отже не підлягають до задоволення.

Відповідачка за первісним позовом у відзиві до суду першої інстанції та у своїй апеляційній скарзі зазначила, що спірний автомобіль був придбаний нею за рахунок коштів отриманих від продажу автомобіля skoda, у розмірі 200000 грн.

Проте, такі свідчення були спростовані судом першої інстанції, а саме у рішенні зазначено, так відповідно до договору купівлі-продажу, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 прийняла автомобіль nissan x-trail, 2018 року випуску та сплатила його вартість у розмірі 988990 грн. Сплата коштів підтверджується видатковою накладною від 07 грудня 2018 року.

Сума, отримана від продажу автомобіля skoda значно менше від суми придбання автомобіля nissan, інших доказів стосовно суми коштів, наявних у особистій приватній власності відповідачки станом на час придбання автомобіля матеріали справи не містять, що не дає підстави стверджувати про придбання автомобіля виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , а отже остання не спростувала у передбачений законом спосіб презумпцію спільного сумісного майна подружжя.

Просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості грошової компенсації 1/2 частини внеску до статутного капіталу ТОВ «ІД Сервіс» в сумі 250000 грн., та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволені вказаної вимоги відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони 14 квітня 2018 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Шевченківським у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

19 листопада 2018 року ТОВ «ВіДі-Санрайз» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 прийняла автомобіль «Nissan X-Trail 1/6 DCI 2WD CVT Tekna» 2018 року випуску та сплатила його вартість у розмірі 988990 грн (з ПДВ). Сплата коштів підтверджується видатковою накладною від 07 грудня 2018 року №ІСзРА-000916.

У висновку експерта від 28 вересня 2023 року №03/09 встановлена вартість автомобіля «Nissan X-Trail 1/6 DCI 2WD CVT Tekna» 2018 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 у розмірі 846930 грн. Висновок підготовлений для подання до суду, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок відповідно до статті 384 КК України, що підтверджується печаткою та підписом експерта ОСОБА_6 у висновку.

18 лютого 2019 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0007, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 830. Згідно зі звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 29 липня 2022 року, вартість вказаної земельної ділянки становить 218745,94 грн.

Також, 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0006, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 831. Згідно зі звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 29 липня 2022 року вартість вказаної земельної ділянки становить 218745,94 грн.

ОСОБА_1 є єдиним засновником ТОВ «ІД Сервіс». Розмір статутного капіталу - 500000 грн. Зареєстрована юридична особа 06 листопада 2020 року, що підтверджується витягом від 04 серпня 2022 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції виходив з такого.

Так, ОСОБА_1 бажав поділити спірний автомобіль, який є неподільним об`єктом права спільного сумісного майна, оскільки був набутий в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , шляхом стягнення з відповідачки в якості компенсації належної йому частки у праві власності на автомобіль половини вартості зазначеного об`єкта рухомого майна.

ОСОБА_1 зауважував, що не надавав згоду на продаж спірного автомобіля.

Спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, а отже на нього апріорі розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя за умови недоведення протилежного тим із подружжя, хто спростовує презумпцію спільного сумісного майна подружжя.

Суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин приписи ст.ст. 358, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 65 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з вимогами ч. 1 та 3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статей 60, 65 СК України встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доведення обставин, потрібних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачка за первісним позовом зазначала, що спірний автомобіль був придбаний нею за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля «Skoda», у розмірі 200000 грн, а заявлена позивачем ціна спірного автомобіля значно завищена з огляду на його технічну несправність.

Проте, такі свідчення суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 прийняла автомобіль «Nissan X-Trail 1/6 DCI 2WD CVT Tekna» 2018 року випуску та сплатила його вартість у розмірі 988990 грн (з ПДВ). Сплата коштів підтверджується видатковою накладною від 07 грудня 2018 року №ІСзРА-000916.

Сума, отримана від продажу автомобіля «Skoda» значно менша від суми придбання автомобіля «Nissan», тоді як інших доказів стосовно суми коштів, наявних у особистій приватній власності відповідачки станом на час придбання автомобіля матеріали справи не містять, що не дає підстави стверджувати про придбання автомобіля виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , а отже остання не спростувала у передбачений законом спосіб презумпцію спільного сумісного майна подружжя.

Станом на вересень 2023 року, відповідно до наявного у матеріалах справи висновку експерта, вартість спірного автомобіля становить 846930 грн, а отже вказане рухоме майно є цінним і для укладання правочинів стосовно розпорядження цим майном є обов`язковою згода іншого з подружжя, оформлена письмово.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надавав згоду на продаж вказаного об`єкта рухомого майна.

Відповідачка за первісним позовом таких доказів не надала, що не дає підстав для висновку про те, що майно було реалізоване з дотриманням встановлених законом вимог, а кошти реалізовані в інтересах сім`ї.

За таких обставин вимога ОСОБА_1 про компенсацію половини вартості реалізованого автомобіля є обґрунтованою та правомірно задоволена судом першої інстанції.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання права власності на частину земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що вони були придбані 18 лютого 2019 року, а за відсутності даних про розірвання шлюбу можна стверджувати, що таке майно було набуте сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

ОСОБА_1 не доводив у передбаченому законом порядку, що майно є його особистою власністю, а отже на вказане нерухоме майно розповсюджується презумпція спільного сумісного майна подружжя.

Крім цього, матеріали справи не містять доказів погодження сторонами спору поділу спірних земельних ділянок, а отже вірним є висновок суду першої інстанції про поділ земельних ділянок у рівних частках, а саме по кожному з подружжя.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_8 за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації половини вартості внеску до ТОВ «ІД Сервіс» у розмірі 250000 грн., з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відомостей про те, що кошти, з яких був сформований статутний капітал ТОВ «ІД Сервіс» належали до особистих коштів ОСОБА_1 , а також доказів того, що кошти в сумі 500000 грн були передані для формування статутного капіталу товариства поза межами періоду, коли сторони перебували у шлюбних правовідносинах, відтак, на них поширюється презумпція спільного сумісного майна подружжя.

Так, по справі встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, розмір внеску до статутного фонду ТОВ «ІД Сервіс», здійсненого ОСОБА_1 , становив 500000 грн.

При цьому, згідно з положеннями ст. 13 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) дійшла висновку про те, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам).

Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам.

Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності, і не може належати на праві власності іншим особам.

Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Іншими словами, поняття статутного капіталу охоплює два різні випадки:

- перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю;

- другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

При цьому часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

Відповідно до ч. 8 ст. 24 ЗУ «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю», вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника.

Таким чином, у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти/майно трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, а також балансу прав та інтересів сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного та зустрічного позовів.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Щодо оскарження ОСОБА_2 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

У поданій представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Гопкалом В.В. до закінчення судових дебатів заяві від 08 листопада 2023 року за вхідним №53124/23-Вх від 09 листопада 2023 року, було зроблено заяву про те, що докази понесених судових витрат на професійну правничу допомогу будуть надані стороною позивача у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141, ст. 246 ЦПК України, а саме протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У встановлений ЦПК України строк, на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду, квитанцію про сплату гонорару, таким чином, було документально підтвердженими витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Також матеріали справи містять дані, що 30 травня 2022 року між адвокатським бюро «Вадима Гопкала» та ОСОБА_1 укладено Договір №146 про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Відповідно до п. 5 клієнт зобов`язався сплатити адвокатові гонорар, розмір та порядок обчислення якого буде визначатися додатковою угодою.

Згідно Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги №146 від 28 червня 2022 року сторонами договору визначено гонорар у розмірі 15000 грн.

Також стороною позивача суду надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 29 листопада 2023 року, складений на виконання Договору про надання правової допомоги №146 від 30 травня 2022 року.

Згідно рахунку-фактури №1 від 29 листопада 2023 року та квитанції №6Е9К-4858-15ХР-КЕ6М від 30 листопада 2023 року, ОСОБА_1 сплачено адвокатському бюро «Вадима Гопкала» 15000 грн за надання правової допомоги відповідно до Договору №146 від 30 травня 2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст.137 ЦПК України).

Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба