КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/689/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року, ухвалені у складі судді Кравченка М.В. в м. Обухів у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, відмовившись від частини позовних вимог про виділення майна в натурі, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та виділити по частині кожному.

Позов мотивувала тим, що 14 липня 2012 року уклала шлюб з відповідачем, розірваний рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року. Під час спільного проживання з відповідачем, за спільно нажиті кошти ними було придбано 02 квітня 2019 року квартиру АДРЕСА_2 , договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача, на що вона дала офіційну згоду. До розірвання шлюбу відповідач побив її та вигнав з квартири, а потім створив їй такі умови, що вона разом з дітьми вимушена проживати в орендованому житлі. В добровільному порядку вирішити питання поділу майна подружжя неможливо.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на частину квартири за кожним, стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 10029 грн.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року та додаткове рішення від 16 вересня 2024 року та відмовити в позові та заяві про ухвалення додаткового рішення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на наступне.

Відповідно до пояснень, наданих під час судового засідання, позивач була обізнана про відсутність власних накопичень у сторін по справі в розмірі, достатньому для придбання спірної квартири, проте судом не прийнято це до уваги. Позивачем не спростовано факт, що грошові кошти були частково запозичені у третіх сторін на придбання спірного майна, що також не прийнято до уваги судом. Крім того, позивач у своїх показах вказала, що грошові кошти були надані зі сторони відповідача, його батьків та рідних, таким чином, дані грошові кошти не були спільно нажитими, а відтак являлись особистими коштами відповідача. Позивач не змогла назвати точну суму, яка була накопичена подружжям, не назвала точну вартість придбаного майна, оскільки не брала участі в його придбанні, а була лише формально присутня на угоді купівлі-продажу у нотаріуса під час оформлення квартири.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд не прийняв до уваги як джерело походження грошових коштів на придбання квартири, так і внесок кожного з подружжя у придбання майна. Так, в матеріалах справи містяться докази придбання майна за кошти відповідача, а саме підтвердження доходів відповідача, рішення Обухівського районного суду Київської області про стягнення з відповідача грошових коштів, що були витрачені на придбання майна, натомість позивачем не надано жодного доказу, який би спростував твердження відповідача, а також не надано суду підтвердження своєї участі у придбанні майна.

Вказував, що судом не з`ясовано, яку грошову суму було накопичено сторонами на придбання майна, яку суму запозичено та яку грошову суму подаровано сторонам на весілля, і чи дійсно саме ці грошові кошти були використані при придбанні спірної квартири. Зважаючи на те, що позивач не приймала участі в придбанні майна, оскільки мала незначний дохід, відповідач вважає, що грошові кошти, які були надані його батьками, які він запозичив на придбання квартири, є його власними коштами, оскільки обов`язок щодо їх повернення лежить на ньому як боргове зобов`язання перед третіми особами.

Вказував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом першої інстанції було прийнято рішення без достатніх та допустимих доказів зі сторони позивача та відхилено докази зі сторони відповідача щодо природи походження грошових коштів у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя. Таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вважав, що оскільки позивач не приймає участі у поверненні грошових коштів на придбання майна, то воно відповідно є його особистою власністю, оскільки тягар відповідальності лежить на ньому одноосібно, що узгоджується з поясненнями сторін під час розгляду справи.

Оскаржуючи додаткове рішення, вказував, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Оскільки він є особою з інвалідністю ІІ групи, то потребує постійного лікування в зв`язку з онкозахворюванням. Вважав, що витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. є несправедливим та неспівмірним по відношенню до майнового стану відповідача та його матеріальних можливостей.

Щодо неспівмірності, зазначив, що представник позивача був присутній лише на двох судових засіданнях, але в акті виконаних робіт вказано, що він відвідав чотири судові засідання. Також представником позивача не було подано від свого імені жодного процесуального документу, що свідчить про відсутність надання правничої допомоги з приводу написання та подання процесуальних документів.

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає до часткового задоволення, а на додаткове рішення задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2012 року, розірваному рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року (а. с. 10 - 11).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 18 - 19).

02 квітня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 1607, виданий 02 квітня 2019 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. (а. с. 12).

Позивачем ОСОБА_2 надано копію довідки ОК-7, яка містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок, та страховий стаж за період з 2010 по 2023 рік, згідно якої, за вказаний період нею отримувалися доходи з Київського обласного центру зайнятості, АТ «Райффайзен Банк», ПП «Іменс», Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а. с. 77 - 82). Також позивачем надано історії по картковому рахунку з 2015 по 2021 роки, з відображенням надходження і витрат грошових коштів (а. с. 83 - 99).

Відповідачем ОСОБА_1 надано копію довідки ОК-7, яка містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок, та страховий стаж за період з 2006 по 2024 роки, згідно якої, за вказаний період ним отримувалися доходи з Київського технікуму громадського харчування, Київського державного університету технології і дизайну, ВАТ «Енергія», ПАТ «Енергія», Автогаражного кооперативу № 1, «Українські вентиляційні системи», ТОВ «Київ центр», Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 94 (а. с. 67 - 69).

Згідно довідки ПрАТ «Енергія» від 29 липня 2024 року № 1641, ОСОБА_1 працює в ПрАТ «Енергія» на посаді начальника лабораторії ВЕТ з 24 жовтня 2006 року по теперішній час (а. с. 111).

Також відповідачем надано копію рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 липня 2024 року в справі № 372/3355/24 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою в розмірі 1 306 000 грн., яке станом на час ухвалення рішення в справі № 372/689/24 не набрало законної сили (а. с. 121 - 122).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно придбане сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, відповідачем не спростовано, а тому квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін і підлягає поділу на засадах рівності часток кожної із сторін.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Аналіз ст. 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , було придбано під час перебування сторін у шлюбі та за рахунок коштів спільного сімейного бюджету подружжя, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи, що обома сторонами надано докази отримання ними доходу у шлюбі, та в період придбання квартири зокрема, а саме копії довідок ОК-7 Пенсійного фонду України.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не приймала участі у придбанні майна, оскільки мала незначний дохід, в період з 2015 по 2020 роки фактично не працювала, перебуваючи в декретній відпустці по догляду за дітьми, не змогла назвати точну суму, яка була накопичена подружжям, не змогла назвати точну вартість придбаного майна і була лише формально присутня під час укладення договору купівлі-продажу під час нотаріального оформлення квартири, відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на вимогах ст. 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що згідно довідки ОК-7 позивач ОСОБА_2 , перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, одержувала виплати в Управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради (а. с. 77 - 82), що спростовує доводи відповідача про те, що позивачем не приймалася фінансова участь в придбанні майна в зв`язку з відсутністю власних доходів.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , заперечуючи проти встановлених судом першої інстанції зазначених обставин, не надав доказів придбання квартири за рахунок будь-яких інших коштів, в тому числі тих, які зазначалися ним у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, а саме за рахунок часткового запозичення у третіх осіб, фінансової допомоги батьків і родичів відповідача.

Доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем надано не було, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідачем ОСОБА_1 було надано до суду копію рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 липня 2024 року в справі № 372/3355/24 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою в розмірі 1 306 000 грн., яке станом на час ухвалення рішення в справі № 372/689/24 не набрало законної сили (а. с. 121 - 122), яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 заборгованість в розмірі 1 306 000 грн., та встановлено, що в порушення умов договору позики у визначений в розписці строк до 20 березня 2019 року взятих на себе зобов`язань відповідач ОСОБА_1 не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У судовому рішенні, на які посилався відповідач і яке правомірно не було враховане судом першої інстанції як преюдиційне до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, позивач ОСОБА_2 не брала участі у його розгляді, крім того, рішення в справі № 372/3355/24 не набрало законної сили, а отже обставини, встановлені рішеннями у цій справі, зокрема про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у ОСОБА_7 в позику на підставі розписки від 20 березня 2019 року, не можуть вважатися преюдиційними фактами у справі, що переглядається.

Крім того, будь-які докази витрачання грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 у випадку дійсного їх отримання від ОСОБА_7 саме на придбання квартири, в матеріалах справи відсутні, відповідачем таких доказів надано не було.

Апеляційний суд також враховує, що з позовом про стягнення боргу за договором позики, який, згідно позиції ОСОБА_1 , було укладено з метою придбання квартири в 2019 році, ОСОБА_8 звернулася в червні 2024 року, в той час як провадження в справі, що розглядається, було відкрите в лютому 2024 року, з огляду на очевидну заінтересованість відповідача ОСОБА_1 у виведенні спірної квартири з маси спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу, і що сторонами в зазначеній справі № 372/3355/24 не заявлялося клопотань про залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, не підтвердженими належними та допустимими доказами, що оскільки позивач не приймає участі у поверненні грошових коштів на придбання майна, то воно відповідно є його особистою власністю, оскільки тягар відповідальності лежить на ньому одноосібно.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було з`ясовано, яку грошову суму було накопичено сторонами для придбання майна, яку грошову суму запозичено, яку грошову суму подаровано сторонам на весілля і чи дійсно ці кошти були використані при придбанні спірної квартири, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки в силу презумпції спільного майна подружжя не позивач повинна доводити обставини належності майна до спільної сумісної власності подружжя, а навпроти - відповідач повинен цю презумпцію спростувати, чого ним в даному випадку зроблено не було.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, позовні вимоги доведені належними та допустимими доказами, тому позов підлягає до задоволення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції по суті позовних вимог.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Разом із тим, апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги щодо незаконності стягнення судового збору з відповідача ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується наданим ним до суду першої інстанції пенсійним посвідченням НОМЕР_1 та довідкою до акта огляду МСЕК від 08 липня 2024 року (а. с. 110, 157).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати.

Суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини справи, не перевірив наявності у відповідача ОСОБА_9 пільг щодо сплати судового збору та дійшов передчасного та помилкового висновку про стягнення з нього судового збору в розмірі 10029 грн. на користь позивача, що не узгоджується з положеннями п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому в даний частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а витрати по сплаті судового збору, понесені ОСОБА_2 за подання позовної заяви - компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в додатковому рішенні від 16 вересня 2024 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), де Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Так, у позовній заяві, яка була подана до суду в лютому 2024 року, ОСОБА_2 зазначила, що в зв`язку з подачею позову нею понесено витрати на судовий збір, а також на написання позовної заяви та за юридичну консультацію 2500 грн., скільки в подальшому нею буде понесено витрат, на даний час невідомо (а. с. 5).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції правничу допомогу ОСОБА_2 надавав адвокат Філоненко А.П. на підставі ордеру АІ № 1553932 від 26 квітня 2024 року (а. с. 46).

Після ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_2 19 серпня 2024 року подала заяву про винесення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь судові витрати в розмірі 6000 грн. за надання професійної правничої допомоги.

До заяви додано копію договору № 04/02/24 про надання правничої допомоги представництва в суді та надання послуг захисника від 26 квітня 2024 року, укладеного ОСОБА_2 з адвокатом Філоненком А.П., відповідно до якої, адвокат бере на себе зобов`язання щодо представництва інтересів клієнта в цивільному судочинстві, користуючись всіма процесуальними правами та обов`язками, що надані особам, які беруть участь у справі. Згідно п. 4 договору, за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за домовленістю сторін в розмірах, що підтверджується актом виконаних робіт (а. с. 143 - 144).

Також до заяви додано копію акту виконаних робіт, укладеного ОСОБА_2 з адвокатом Філоненком А.П., яким підтверджено виконання робіт за договором в загальному розмірі 6000 грн., що складається з наданих послуг: 2000 грн. - ознайомлення з матеріалами справи, аналіз судової практики, підготовка процесуальних документів, заяв, клопотань (4 години, 500 грн/год.), 4000 грн. - участь представника у судових засіданнях (4 засідання по 1000 грн.) (а. с. 145).

Також до заяви додано копію квитанції до прибуткового ордера № 04/02/24 від 15 серпня 2024 року, згідно якої ОСОБА_2 сплачено за надання юридичних послуг за договором № 04/02/24 від 26 квітня 2024 року в розмірі 6000 грн. (а. с. 146).

Відповідачем ОСОБА_1 подано заперечення на заяву про винесення додаткового рішення, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість, невмотивованість і недоведеність доказами, неспівмірністю заявленої до стягнення суми складності даної справи. Також звертав увагу, що є особою з ІІ групою інвалідності та має пільги щодо сплати судового збору.

Апеляційний суд враховує, що відповідач, наполягаючи на неспівмірності вартості витрат на правничу допомогу, не вказав, який, на його думку, розмір витрат вважатиметься співмірним, а просив відмовити в стягненні цих витрат взагалі, що суперечить загальним засадам цивільного судочинства, викладеним у ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією з яких є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом справи, в повній мірі відповідають складності справи та критерію розумності їх розміру.

Судом першої інстанції правомірно відхилено доводи відповідача про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору, як такі, що не вказують на можливість звільнення від сплати витрат на професійну правову допомогу або ж для звільнення від таких витрат.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховує, що наявність у відповідача інвалідності ІІ групи також не доводить сама по собі його незадовільного майнового стану, та відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. є несправедливими та неспівмірними по відношенню до майнового стану відповідача та його матеріальних можливостей.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу не враховано наявності у нього інвалідності ІІ групи, з огляду на те, що положеннями п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю звільняються лише від сплати судового збору, але не від інших судових витрат, які підлягають відшкодуванню в загальному порядку.

Доводи апеляційної скарги, що всі процесуальні документи, які подавались до суду, підписано самою ОСОБА_2 , не спростовують надання позивачу професійної правничої допомоги у підготовці таких процесуальних документів, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Доводи апеляційної скарги, що представник позивача був присутній лише на двох судових засіданнях, але в акті виконаних робіт зазначено, що представником відповідача зазначено про відвідування чотирьох судових засідань, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, з огляду на те, що хоча судове засідання 09 травня 2024 року проведено без участі сторін, а судове засідання 29 липня 2024 року було знято зі складу в зв`язку з відсутністю електропостачання, представник позивача ОСОБА_10 прибував до приміщення суду в зазначені дати, що підтверджується відібраними від нього розписками про повідомлення щодо часу і дати про наступне судове засідання, відібраними в той же день (а. с. 71, 103).

Апеляційний суд звертає увагу, що обов`язок адвоката щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді передбачає не лише відповідальність за якусь одну дію, наприклад, написання процесуального документа чи виступ у суді, а зобов`язує адвоката вчинити комплекс дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката.

Такий висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 9901/459/21 (провадження № 11-75заі23), у додатковій постанові Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі № 824/143/23 (провадження № 61-6879ав24) та враховується апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат (судового збору) в розмірі 10029 грн. ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати, понесені позивачем ОСОБА_2 за подання позовної заяви, підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 15 серпня 2024 року та додаткове рішення від 16 вересня 2024 року є законними, обґрунтованими та не підлягають зміні або скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 10029 грн., судовий збір, понесений ОСОБА_2 у розмірі 10029 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.