Справа № 461/3407/24 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2403/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Ковальчука Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 24 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (в подальшому «Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Херсон Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Товариство з обмеженою відповідальністю ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ», в якому просив визнати виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30976, вчинений 18.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованості у розмірі 57 128 грн. 03 коп., таким, що не підлягає виконанню; а також стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на послуги правничої допомоги адвоката у розмірі 9 000 грн та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що у провадженні Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває на виконанні виконавче провадження №64209745, боржником у якому є ОСОБА_3 (після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_4 »), а стягувачем - AT «Ідея Банк», по виконанню виконавчого напису №30976, виданого 18.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М.

Позивач стверджував, що АТ «Ідея Банк» розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором перед AT «Ідея Банк» не надав. Також вважає безпідставним зазначення у виконавчому написі про те, що стягнення заборгованості проводиться за період з 22.04.2020 року по 04.11.2020 року, оскільки всі платежі за кредитним договором відбулися. Докази направлення ОСОБА_2 вимоги про виконання зобов`язання за кредитним договором, а також отримання останньою такої вимоги, відсутні. Крім того, кредитний договір, на основі якого вчинено виконавчий напис нотаріально не посвідчений, що виключає можливість стягнення за ним коштів у порядку виконавчого напису нотаріуса.

Вважає, що заборгованість, по якій видано виконавчий напис, є спірною, а процедура посвідчення виконавчого напису порушеною, у зв`язку з чим просив позов задоволити (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 124-132).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права (а.с. 139-142).

Апелянт надіслав до суду заяву про апеляційний розгляд справи без участі апелянта та її представника (а.с. 204-205).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі і апелянтом) те, що 22.06.2018 року між Банком та позивачкою було укладено Кредитний договір, а 18.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис про стягнення з позивачки на користь Банку заборгованості за згаданим Кредитним договором на загальну суму 57 128 грн. 03 коп. (а.с. 12).

Саме визнання вищезгаданого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, і є предметом позовних вимог, а суд (у відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України) розглядає справи лише в межах заявлених позивачем вимог.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги з посиланням на правочини, які були вчиненими після 18.12.2020 року (зокрема договір факторингу від 19.12.2023 року, укладений Банком) до уваги прийматися не можуть, оскільки такі не мають і не можуть мати відношення до законності виконавчого напису, вчиненого ще 18.12.2020 року.

В позовній заяві стверджується, що Банком не було надано розрахунку заборгованості позивачки перед Банком (а.с. 2).

В той же час, відповідач (Банк) у поданому до суду Відзиві на позовну заяву стверджує, що для вчинення виконавчого напису, що оспорюється позивачкою, приватному нотаріусу було подано всі передбачені чинним законодавством документи, зокрема і розрахунок заборгованості позивачки перед Банком, в підтвердження чого відповідачем до згаданого Відзиву на позовну заяву долучено копію такого розрахунку (а.с. 69-70).

В свою чергу, представником позивачки до суду було подано Відповідь на вищезгаданий Відзив відповідача на позовну заяву (що свідчить про те, що стороні позивача було відомо про наведені вище доводи відповідача стосовно розрахунку заборгованості позивачки перед Банком), однак ця Відповідь на Відзив не містить жодних доводів (пояснень, заперечень тощо) на спростування твердження відповідача про подачу ним приватному нотаріусу (для вчинення останнім виконавчого напису) розрахунку заборгованості позивачки перед Банком (а.с. 86-93).

Таким чином, станом на час розгляду справи судом першої інстанції у матеріалах справи був наявним розрахунку заборгованості позивачки перед Банком (а.с. 69-70), однак сторона позивача (заперечуючи цей розрахунок) свого контррозрахунку до суду не подала, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15 (рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

Відтак, доводи, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, які ставлять під сумнів безспірність заборгованості позивачки перед Банком, до уваги прийматися не можуть: як такі, що ґрунтуються лише на припущеннях і не обґрунтовані відповідними розрахунками.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 не визначено моменту, з якого втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662, внаслідок чого така втрачає чинність в загальному порядку, встановленому законом для нормативно-правових актів, що узгоджується з висновками, які містяться у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі». Зокрема, у пункті 10.2 згаданої постанови зазначено, що із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень. При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта є помилковим.

Скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Зважаючи на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 було саме визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662, то така втратила чинність лише на майбутнє з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття спірного акту.

Разом з тим, резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 не містить відомостей про те, з якого саме моменту втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662, внаслідок чого така, як вже зазначалося, втратила чинність в загальному порядку, а саме: відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 року №32/5.

Згідно з підпунктом 4.2. вище вказаного Порядку підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є: набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині.

Нормативно-правовий акт, рішення про державну реєстрацію якого скасовано, не є чинним з дня його виключення з державного реєстру, крім випадків визнання нормативно-правових актів нечинними судом (пункт 16 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру).

Відтак, зважаючи на те, що спірний виконавчий напис вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 (виключення її з державного реєстру), то є всі підстави для висновку про те, що виконавчий напис № 30976, вчинений 18.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М., є вчиненим з додержанням норм чинного законодавства.

Зазначене узгоджується із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», оскільки пунктом 2 цієї постанови забороняється вчинення виконавчих написів за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими, тобто - до 28.02.2022 року законодавством не заборонялось вчинення виконавчих написів за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими.

Відтак, доводи позивачки (апелянта) з посиланням на те, що Кредитний договір від 22.06.2018 року не був нотаріально посвідчений, також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 24 червня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.