КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 184 565,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач, який на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року зобов`язаний щомісячно сплачувати їй аліменти у частці від свого доходу (заробітку) на неповнолітнього сина, не виконує це зобов`язання, чим допустив виникнення заборгованості у розмірі 184 565,25 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 18 липня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, тому відповідно до вимог статті 196 СК України вона має право на отримання неустойки (пені), загальний розмір якої за період з грудня 2021 року по 28 серпня 2023 року за її обрахунками складає 344 934,03 грн, однак, враховуючи, що сума пені не може перевищувати сукупну вартість заборгованості по аліментам, просила стягнути з відповідача на її користь 184 565,25 грн пені за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2021 року по 28 серпня 2023 року у розмірі 184 565,25 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в процесі розгляду справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідач не зміг скористатись своїми процесуальними правами, оскільки не отримував ухвалу суду про відкриття провадження у справі разом з матеріалами позовної заяви, у зв`язку з чим не мав можливості довести суду, що він з 2020 року добровільно надав кошти позивачці на утримання сина, а тому вона і не пред`являла виконавчий лист до примусового виконання. Про пред`явлення нею виконавчого листа до виконання у серпні 2021 року відповідач не знав, оскільки не отримував постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Про існування виконавчого провадження відповідач дізнався лише після того, як були арештовані його кошти на банківському рахунку, у зв`язку з чим звернувся до державного виконавця, отримав довідку про розмір заборгованості зі сплати аліментів, погасив вказану заборгованість у повному обсязі, сплатив виконавчий збір та штраф 20 % від суми заборгованості по аліментах у розмірі 39 713,09 грн. Проте, суд першої інстанції не врахував того, що на час ухвалення рішення заборгованості перед позивачкою по сплаті аліментів відповідач уже не мав.

На апеляційну скаргу від представника позивачки - адвоката Середи А.П. надійшов відзив, у якому вказано, що пеня була нарахована за період з 01 грудня 2021 року по 28 серпня 2023 року, однак заборгованість по аліментам відповідач погасив лише у жовтні 2023 року, отже погашення цієї заборгованості не може вплинути на розрахунок пені.

Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необізнаності відповідача про відкрите виконавче провадження, зазначаючи, що останньомудостеменно було відомо про примусове стягнення із нього аліментів на користь позивачки за рішенням суду і той факт, що він їх не сплачував. Відповідач, як повнолітня дієздатна особа, мав усвідомлювати, що за таке грубе порушення законодавства він буде нести відповідальність, зокрема і шляхом зобов`язання сплатити пеню за прострочення сплати аліментів. Факт обізнаності відповідача про наявність відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_1 також підтверджується постановою про арешт коштів боржника від 09 грудня 2021 року, яка йому направлялась державним виконавцем.

Щодо доводів апеляційної скарги про сплату відповідачем штрафу на користь позивачки, то вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Натомість, на думку представника позивачки, є підстави для зміни розміру пені, а саме: 184 565,25 грн (загальна сума пені) - 39 713,09 грн (сплачений боржником штраф) = 144 852,16 грн. Проте відповідач не просить суд апеляційної інстанції змінити (зменшити) суму стягнутої пені, а просить скасувати оскаржуване рішення повністю.

На підставі викладеного, представник позивачки просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/13711/20 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнуто з останнього на користь позивачки на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного рішення суду 18 листопада 2020 року видано виконавчий лист, на підставі якого 03 серпня 2021 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Мельник В.С., у відповідача утворилась заборгованість по аліментам за період з грудня 2021 року по 01 липня 2023 року у розмірі 102 751,25 гривень, а заборгованість станом на 01 грудня 2021 року становила 81 814,00 грн, тому загальна сума заборгованості станом становить 184 565,25 грн. Оплати за вказані періоди боржником не здійснювались.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи достовірно обізнаним про існування судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання спільної дитини до досягнення нею повноліття, аліменти не сплачував, доказів того, що існуюча заборгованість виникла з незалежних від нього причин не здобуто і докази про матеріальний та сімейний стан відповідача не подавались, а тому відповідачем не спростовано того факту, що заборгованість по аліментам виникла саме з його вини, у зв`язку з чим позивачка набула права на стягнення неустойки (пені) у розмірі 184 565,25 грн, що становить 100 % розміру вказаної заборгованості по аліментам.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 203 року Голосіївський районний суд м. Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Копія зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви була направлена на адресу відповідача, утім поштове відправлення повернулося до суду без вручення із відміткою служби поштового зв`язку про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 21).

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, зокрема, про належне повідомлення особи про вчинення відповідної процесуальної дії може свідчити розписка про одержання судової повістки, яка разом з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

За правилом частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа. Ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу (частина друга, п`ята статті 187 ЦПК України).

Статтею 190 ЦПК України передбачено надіслання копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та доданих до неї документів, а саме ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Положеннями статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Неповідомлення судом учасників процесу про розгляд справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повісток без зазначення конкретної причини повернення є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки таке повернення повістки про виклик до суду не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її відсутність за адресою, повідомленою суду. Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Подібного правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 130/3251/13.

Колегія суддів звертає увагу, що наявне у матеріалах справи поштове відправлення, яке направлялося відповідачу (ухвала суду про відкриття провадження у справі і копія позовної заяви з додатками) було повернуте поштою до суду без вручення за закінчення терміну зберігання.

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення рішення про задоволення позову без належного повідомлення відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, чим позбавив останнього реалізувати свої процесуальні права, в тому числі подати відзив на позовну заяву з доказами на спростування доводів позивачки, якими вона обґрунтовувала свої вимоги щодо предмета спору.

Внаслідок такого розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Колегія суддів врахувала, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Отже, доводи відповідача про його неналежне повідомлення про розгляд справи у Голосіївському районному суді м. Києва в порядку письмового провадження, що призвело про порушення його прав на ефективний і справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи(частина друга статті 376 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин районний суд не дотримався умов проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та ухвалив рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального законодавства, а відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції про задоволення позову з наведених вище мотивів не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір між сторонами щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отримувати своєчасно необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.

З аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний матеріально утримувати спільну з позивачкою дитину в обсязі не меншому, ніж це визначено рішення суду, яке набрало законної сили, а також створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачкою.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Згідно зі статтею 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Водночас особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 278/725/20 (провадження № 61-690св21).

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У частині третій статті 12, частині першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та наведені вище норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_1 у простроченні сплати аліментів об`єктивно наявна та вбачається з матеріалів справи, оскільки останній знав про існування судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Про наявність виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів відповідачу також мало бути відомо, оскільки з 2021 року арештовані його банківській рахунки, що не могло бути ним не помічено. В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що звернувся до державного виконавця саме внаслідок того, що були арештовані його кошти на рахунках.

Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається саме на боржника, а не на стягувача, як помилково вважає відповідач.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього спірного періоду, починаючи з часу присудження аліментів, ОСОБА_1 взагалі не здійснював сплату аліментів на користь ОСОБА_2 , внаслідок чого утворилася сума боргу по щомісячним платежам.

Як визначено в абзаці першому частини першої статті 196 СК України за будь-яких обставин розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів не може перевищувати 100 % заборгованості.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 28 липня 2023 року державного виконавця ОСОБА_5 , загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів на користь позивачки станом на 01 липня 2023 року складав 184 565,25 грн (а.с. 9).

Вказаний розрахунок заборгованості є чинним і в установленому законом порядку не скасовувався, тому відсутні обґрунтовані підстави не брати його до уваги та не використати за основу при обрахунку стягнутої неустойки.

Разом із тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частішою чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було сплачено штраф на підставі статті 71 Закону України «Про виконавче провадження у розмірі 39 713,09 грн (а.с. 49).

Розпорядженням державного виконавця Корецької Т.С. № НОМЕР_1 від 03 листопада 2023 року вказані кошти були перераховані на користь ОСОБА_2 (а.с. 51).

Зазначені докази були відсутні в матеріалах справи на час ухвалення судом першої інстанції рішення, проте відповідач не міг надати їх до суду, оскільки не був повідомлений про поданий до нього позов і відкриття провадження у справі. Отже, встановлена поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції, що є підставою для прийняття цих доказів судом апеляційної інстанції і врахування їх при ухваленні судового рішення.

Отже, на думку колегії суддів, надані відповідачем докази дають обґрунтовані підставі, передбачені абзацом другим частини першої статті 196 СК України, для зміни (зменшення) заявленого розміру пені за прострочення сплати аліментів до суми 144 852,16 грн (184 565,25 грн (загальна сума пені) - 39 713,09 грн (сплачений боржником штраф)).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 пред`явила вимогу майнового характеру (стягнення пені) на загальну суму (ціну позову) 184 565,25 грн, тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки неустойки за прострочення сплати аліментів в сумі 144 852,16 грн, тобто позов задоволено на 78,48 % від ціни позову.

З огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 448,47 грн.

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а загальна сума стягнення пені - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги 595,77 грнсплаченого судового збору за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з відповідача на користь на користь держави в особі Державної судової адміністрації України різницю в понесених судових витратах у розмірі 852,70 грн (1 448,47 грн- 595,77 грн).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, стороною позивачки документально доведено, що нею понесені витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції на суму 5 000,00 грн (а.с. 106-116).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до суду апеляційної інстанції не надходили.

Водночас, згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наведених обставин відповідно до вимог статей 137, 141, 382 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3 924,00 грн (5 000,00 грн х 78,48 %).

Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає обставинам даної справи та принципу пропорційності задоволення позовних вимог, при цьому не порушуватиме права позивачки на компенсацію коштів, які вона була змушена затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді апеляційної інстанції внаслідок подання апеляційної скарги відповідачем, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 144 852,16 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01 грудня 2021 року по 28 серпня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 852,70 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 924,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній