КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3953/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 травня 2023 року (суддя Саадулаєв А.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшук Олени Вікторівни про визнання заповіту недійсним,

встановив:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 3 листопада 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лящук О.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1463.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що вона є дружиною ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , склавши перед своєю смертю заповіт 3 листопада 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Ляшук О.В., на користь ОСОБА_4 .

Позивачка стверджувала, що померлий ОСОБА_3 на момент складання спірного заповіту через власний психічний та емоційний стан не усвідомлював значення своїх дій, а приватний нотаріус Ляшук О.В., посвідчуючи складений ним заповіт, діяла з порушенням положень статей 43, 44 Закону України «Про нотаріат», не переконавшись в наявності у ОСОБА_3 необхідного для складання заповіту обсягу цивільної дієздатності.

Позивачка зазначала, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 761/36538/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, під час розгляду якої була проведена судово-психіатрична експертиза стосовно ОСОБА_3 , відповідно до висновків якої на момент реєстрації шлюбу 15 листопада 2017 року ОСОБА_3 страждав хронічним стійким психічним розладом у вигляді шизофренії параноїдальної форми дефектний стан (згідно з МКХ - 10: F 20.0), на момент реєстрації шлюбу 15 листопада 2017 року ОСОБА_5 за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім цього у вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_3 тривалий період часу, а саме, починаючи з кінця 1980-х років, перебував на обліку у Київському ПНД № 1 з діагнозом «Шизофренія параноїдальної форми».

Позивачка вважала, що за таких обставин ОСОБА_3 в момент складання

заповіту 3 листопада 2017 року, за 2 тижні до реєстрації їх шлюбу, також не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними, тому складений ним заповіт є недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 4 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, надання їм невірної оцінки.

Позивачка вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги факт того, що висновком судово-психіатричної експертизи, проведеної під час розгляду цивільної справи № 761/36538/18 про визнання шлюбу недійсним, встановлено наявність у ОСОБА_3 станом на момент укладення шлюбу 15 листопада 2017 року стійкого психічного розладу у вигляді шизофренії параноїдальної форми, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, і на момент складання спірного заповіту 3 листопада 2017 року ОСОБА_6 також не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому приватним нотаріусом Ляшук О.В. було здійснено засвідчення заповіту із порушенням положень Закону України «Про нотаріат».

Позивачка зазначає, що приватний нотаріус Ляшук О.В. при встановленні особи та посвідченні заповіту не пересвідчилася щодо повної цивільної дієздатності ОСОБА_3 , що передбачено положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року.

Крім цього позивачка посилається на безпідставне не призначення судом першої інстанції посмертної психіатричної експертизи щодо усвідомлення ОСОБА_3 своїх дій при складенні спірного заповіту за клопотанням її представника, оскільки призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити характер і ступінь ушкодження здоров`я.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Мошенська І.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивачка не була дружиною заповідача на момент смерті останнього, оскільки шлюб, укладений між померлим ОСОБА_3 та позивачкою, визнано недійсним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року, яке набрало законної сили.

Представник відповідачки стверджує, що позивачка не належить до кола спадкоємців за законом, а тому посвідчення спірного заповіту жодним чином не порушує її права, свободи та законні інтереси.

Також представник відповідачки вважає, що посилання позивачки на порушення її процесуальних прав у зв`язку з відмовою у призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи є безпідставним, оскільки наведені позивачкою доводи стосовно мотивів призначення такої експертизи є необґрунтованими та надуманими, крім того, вона мала можливість оскаржити ухвалу суду про відмову у призначенні експертизи, однак таким правом не скористалась.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Мошенська І.В., будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.69 т.2), у судове зсідання повторно не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялась шляхом направлення судової повістки-повідомлення на наявну в матеріалах справи адресу, однак судова повістка-повідомлення повернулась до апеляційного суду без вручення, з відміткою листоноші

«адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.71-72 т.2).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В.

Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В вважається належним чином повідомленою про день та час апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилась, клопотання про його перенесення не подала.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу підтримала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 3 листопада 2017 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого на випадок його смерті зробив особисте розпорядження: все його майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, на що він за законом буде мати право, в тому числі квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 .

Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1463.

15 листопада 2017 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , актовий запис № 2241.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

5 червня 2018 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3

21 червня 2018 заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. подала ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року шлюб, укладений 15 листопада 2017 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2241, визнано недійсним. Рішення суду набрало законної сили 5 листопада 2021 року та виконано 27 січня 2022 року (справа № 761/36538/18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між ОСОБА_3 та позивачкою визнано недійсним, відтак остання не входить до

кола спадкоємців за законом, тому посвідчення спірного заповіту жодним чином не порушує її права, свободи чи законні інтереси, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, позов про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення заповідача і не відповідності заповіту його волі, може бути подано до суду виключно заінтересованою особою, тобто особою, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному правочині (заповіті).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Критерієм визначення заінтересованості позивача є: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) (права, майно).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (частина перша статті 1257 ЦК України), тобто з дотримання вимог статей 1268, 1270 ЦК України щодо прийняття спадщини у шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини.

У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального

обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнаний недійсним рішенням суду, яке набрало законної сили та виконано, а відтак позивачка не є дружиною ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Згідно частини першої статті 44 СК України, у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 45 СК України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

Отже, ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом ОСОБА_3 , тобто не є учасником спадкових правовідносин після смерті ОСОБА_3 , а відтак і заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що висновком судово-психіатричної експертизи, проведеної при розгляді позову про визнання їх шлюбу недійсним, встановлено наявність у ОСОБА_3 психічного захворювання, яке позбавляло його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними 15 листопада 2017 року, тобто його волевиявлення на складання заповіту не було вільним і 3 листопада 2017 року, що суд безпідставно не призначив у даній справі судово-психіатричну експертизу, а нотаріусом при посвідченні заповіту були порушені вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, колегія суддів вважає безпідставними, так як вони не спростовують висновків суду про те, що визнання заповіту недійсним не тягне для позивачки жодних правових наслідків, так як вона не є його спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом, а відтак не є заінтересованою особою, яка наділена правом звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Під час апеляційного розгляду позивачка не заперечувала, що відповідачка є рідною сестрою спадкодавця, а відтак і його спадкоємцем за законом другої черги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не встановила підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук