Ухвала

Іменем України

16 січня 2024 року

м. Київ

справа № 461/5382/23

провадження № 61-476ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Також, ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 90,1 кв. м, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .

Заяву ОСОБА_2 мотивувала тим, що 20 липня 2021 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики на один рік, відповідно до якого позикодавець (відповідач) передає у власність позичальникові (позивачу) 680 330,00 грн, що еквівалентно 25 000,000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений таким договором. Також, 20 липня 2021 року між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до п. 1.3 якого зазначено, що предметом договору іпотеки є нерухоме майно, а саме - квартира АДРЕСА_2 . Згідно з документами, що посвідчують право власності та технічної документації квартира, яка є предметом цього договору, складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 37,1 кв. м, житловою площею 20,0 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 5,0 кв. м. Відповідно до п. 1.4 договору іпотеки ринкова вартість квартири, що передається в іпотеку становить 920 000,00 грн. Пунктом 1.5 договору іпотеки встановлено, що заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 920 000,00 грн. Довідкою ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 15 червня 2022 року № 1/10690 підтверджується факт зміни площі предмета іпотеки, квартири АДРЕСА_1 - з 37,1 кв. м на 90,1 кв. м. Станом на 15 червня 2022 року квартира складалася із трьох житлових кімнат та кухні. ОСОБА_2 здійснила плату за користування позикою в період з липня 2021 року до березня 2022 року в сумі 5 157,00 доларів США. У зв`язку із форс-мажорними обставинами у неї виникли фінансові труднощі, через які вона немала можливості сплачувати 3 % щомісяця від суми неповернутої позики, починаючи з березня 2022 року, а також повернути суму позики у строк до 20 липня 2022 року. ОСОБА_1 22 липня 2022 року виставив вимогу про повернення грошей. ОСОБА_2 стверджувала, що фактичний розмір заборгованості є значно меншим, ніж той, який вимагав сплатити відповідач. При цьому, 18 лютого 2023 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну квартиру, площею 90,1 кв. м на підставі іпотечного договору. Вважала, що внаслідок збільшення площі квартири, що становить предмет іпотеки, змінилась і її вартість, відтак відповідач перереєстрував на себе квартиру, яка в три разі є більшою, ніж та, яка була забезпечена іпотекою. Оскільки у відповідача немає іншого майна, окрім квартири позивачки, у випадку її відчуження, остання не матиме змоги захистити своє право на відшкодування вартості збільшення об`єкта нерухомості. Відтак, виходячи зі змісту та розміру позовних вимог, співрозмірності вимог заяви, обраного способу забезпечення позову та зазначених причин, у зв`язку із якими потрібно забезпечити позов, ОСОБА_2 просила заяву задовольнити.

Галицький районний суд м. Львова ухвалою від 19 липня 2023 року заяву задовольнив. Наклав арешт на нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 90,1 кв. м, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .

Львівський апеляційний суд постановою від 26 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року - без змін.

05 січня 2024 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний із позовною вимогою, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення заяви та наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувані судові рішення є законним, ухвалено з додержанням норм права, підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов