Справа № 461/2704/22 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2180/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Мироненко Л.Д. від 13 лютого 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 3509 (три тисячі п`ятсот дев`ять) доларів США 67 центів, що становить 3 відсотки річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 16.05.2022 року, то щодо боргу у вигляді 3% річних, який нарахований за період з 01.07.2011 року по 16.05.2019 року та становить 2 776,28 доларів США, тобто за межами трирічного строку звернення до суду з позовною заявою. Тому, у даному випадку підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності. Окрім того, внаслідок неповідомлення відповідача про розгляд справи, він не мав можливості заявити заперечення щодо суми боргу, наданої позивачем та про застосування наслідків позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

20.09.2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, у якій такий просить зупинити провадження у даній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №657/1024/16-ц, оскільки у даній справі розглядаються подібні правовідносини та ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №657/1024/16-ц забезпечить єдність позицій судів у вирішенні питання щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат та надасть можливість суду прийняти законне рішення.

Пунктом 10 частини 1 статті 252 ЦПК України встановлено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі №657/1024/16-ц прийнято до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 29 грудня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 березня 2021 року для надання правового висновку щодо можливості доповнення позовів про стягнення заборгованості вимогами про стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань.

З вказаної ухвали Великої Палати Верховного Суду вбачається, що Велика Палата Верховного суду у вказаній справі повинна розглянути до певної міри подібні правовідносини, однак у своїй суті питання, які стоять перед вирішенням Великої палати стосуються процесуальних правовідносин, основним з яких є питання можливості доповнення позовів про стягнення заборгованості вимогами про стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Зважаючи на вказане слід вважати, що правовідносини у даній справі лише є непрямо схожими із правовідносинами, які мають бути визначені у згаданій справі, яка перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, відповідно підстав для зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №657/1024/16-ц колегія суддів не вбачає.

Окрім цього, зупинення провадження у справі на підставі п. 10 частини 1 статті 252 ЦПК України не є обов`язком суду, а правом суду.

Враховуючи вказане, в задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про зупинення провадження слід відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 258, 259, 265, 268, 273, ЦПК України, 524, 526, 533-535, 536, 599, 625, 1049, 1050 ЦК України та задовольняючи позов виходив з того, що 01 лютого 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № LVH9A, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 21965,09 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31 січня 2013 року та зі сплатою відсотків за користування кредит в розмірі 9% річних. Факт наявності договірних правовідносин позичальника з банком та факт неналежного виконання зобов`язань, а також наявність заборгованості позичальника перед позивачем встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2012 року, яке набрало законної сили, у провадженні № 2/1312/536/2012, згідно з яким стягнуто ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» 15278 доларів США 77 центів, а також судові витрати в розмірі 1336 грн. 19 коп. Суд прийшов до висновку, що оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, а отже з останньої на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути суму боргу у вигляді 3 % річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 01 липня 2011 року по 13 травня 2022 в розмірі 3509,67 доларів США, що відповідає розрахунку заборгованості, наданому позивачем.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам справи та вимогам закону; судом не дотримано вимог процесуального закону і тому не в повній мірі встановлено обставини, що мають значення для справи; частина обставин, які суд вважав встановленими не доведено, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

31 травня 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просили:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 3509,67 доларів США, що за курсом 29,25 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.05.2022 року складає 102657,85 грн за кредитним договором № LYH9A від 01.02.2008 року, яка складається з наступного: 3509,67 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.

Позовні вимоги мотивували тим, що 01 лютого 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № LVH9A, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 22395,65 доларів США на термін до 31.01.2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку та у строки визначені договором. Позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням суду від 05 червня 2012 року позов було задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 15278,77 доларів США., яка була нарахована станом на 08 квітня 2011 року. Відповідачем на даний час заборгованість не сплачено, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № LVH9A, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 21965,09 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31 січня 2013 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9% річних.

Факт наявності договірних правовідносин позичальника з банком та факт неналежного виконання зобов`язань, а також наявність заборгованості позичальника перед позивачем встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2012 року, яке набрало законної сили, у провадженні № 2/1312/536/2012, згідно з яким стягнуто ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» 15278 доларів США 77 центів, а також судові витрати в розмірі 1336 грн. 19 коп.

Зважаючи на вказане, ОСОБА_2 прострочив погашення поточних платежів кредиту та нарахованих відсотків, належним чином не виконав взятих на себе за договором зобов`язань, відтак з нього слід було б стягнути в користь позивача 3509,67 доларів США, що становить 3 відсотки річних.

Однак суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати, також, і строк позовної давності, про застосування якого відповідач заявив у заяві поданій суду першої інстанції після ухвалення рішення, апеляційній скарзі, а також письмових поясненнях по суті справи, хоча заява відповідачем про застосування такого у суді першої інстанції під час розгляду справи не подавалась.

Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Таким чином, з наведеного слідує, що відповідач вправі заявити про застосування позовної давності навіть у суді апеляційної інстанції, проте за умови його неналежного повідомлення судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач участі у розгляді справи у суді першої інстанції не брав та повідомлений про такий розгляд належним чином не був.

Конверт, надісланий відповідачу разом з копією ухвали про відкриття провадження, який повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» не слід вважати належним доказом повідомлення відповідача про розгляд справи.

Також, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.07.11 року по 13.05.2022 року.

Позивач вказує на те, що оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.2012 року, тобто за період з 01.02.2008 року по 08.04.2011 року, то за період після подання позовної заяви від 17.06.2011 року, з 01.07.2011 по 13.05.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 3509,67 доларів США.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом 31.05.2022 року до про стягнення заборгованості 01.07.2011 по 13.05.2022 року, слід вважати, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.07.2011 року по 31.05.2019 року заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відтак, стягненню підлягала б заборгованість за період з 31.05.2019 року по 31.05.2022 року, однак позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за період 01.07.2011 по 13.05.2022 року, відтак слід було б стягнути заборгованість за період з 31.05.2019 року по 13.05.2022 року.

Проте, також, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15.03.2022 року, який набрав законної сили 17.03.2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено пунктом 18 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Згідно ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За ст. 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зважаючи на те, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15.03.2022 року набрав законної сили 17.03.2022 року, відтак з 17.03.2022 року позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.

Зважаючи на вказане, з відповідача в користь позивача слід стягнути 3 відсотки річних за порушення виконання грошового зобов`язання у період з 31.05.2019 року по 16.03.2022 року у розмірі 902,41 долари США (за період з 31.05.19 по 31.12.19 =190,21 (3/100*10764,06*215)/365); за період з 01.01.20 по 31.12.20=322,92 (3/100*10764,06*366)/366); за період з 01.01.21 по 16.03.22 = 389,28 (3/100*10764,06*440)/365).

Зважаючи на вказане рішення суду першої інстанції слід вважати таким, що ухвалене без дотримання вимог закону, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мали значення для справи.

Тому, рішення суду слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позову частково та стягнення з відповідача на користь позивача згаданої суми 3 відсотки річних за порушення виконання грошового зобов`язання у період з 31.05.2019 року по 16.03.2022 року у розмірі 902,41 долари США.

В задоволенні решти позову слід відмовити.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та саму скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

в задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про зупинення провадження відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 902,41 долари США за порушення виконання грошового зобов`язання.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 січня 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра