Справа № 212/8529/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді: Чорного І.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Майданик М.Є.

представника відповідача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданніцивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням,-,

В С Т А Н О В И В:

30.01.2024 позивач ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - відповідач, АТ «Кривбасзалізрудком»), про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що він з 24.05.2004 по 04.08.2023 працював в АТ «Криворізький залізорудний комбінат» гірником очисного забою дільниці №4 шахти «Козацька». Наказом №1438-к від 04.08.2023 був звільнений з роботи у зв`язку з виявленням невідповідності працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи. В період з 31.03.2022 по 01.03.2023 він проходив військову службу під час мобілізації. Після припинення увільнення роботодавець направив позивача на проходження медичного огляду, за результатами якого складено висновок, що позивачу протипоказана робота в умовах важкості праці, підземно. 30.03.2023 відповідач прийняв наказ №247 від 30.03.2023 «Про недопуск до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці працівників шахти «Козацька»», яким не допустив ОСОБА_2 до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці до вирішення питання щодо його раціонального працевлаштування та переведення на іншу роботу за станом здоров?я (без оплати праці).

У період з 15.03.2023 по 02.05.2023 позивач перебував у щорічній відпустці, а з 02.05.2023 по 07.07.2023 хворів та йому були видані листки непрацездатності, за якими АТ «Кривбасзалізрудком» не надав допомогу по тимчасовій непрацездатності, а саме не оплатив перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за кожним листком непрацездатності. Загальний розмір невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності складає 35 852,70 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача. Невиплата відповідачем допомоги по тимчасовій непрацездатності на думку позивача є порушенням ст.253 КЗпП України, ст.ст. 1, 8, 12, 15 Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування».

Позивач зазначає, що з метою мирного врегулювання спору він неодноразово звертався із заявами до відповідача. Також звертався до Південно-Східного Міжрегіонального Управління Державної служби з питань праці та Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області.

ОСОБА_2 в позові зазначає, що його не було письмово повідомлено про виплату грошових коштів при звільненні.

Одночасно з позовом позивач подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, де в якості підстави для поновлення строку вказує на неотримання ним від роботодавця письмового повідомлення про суми, що нараховані та виплачені йому при звільненні. Під час обґрунтування поважності причин пропущення ним строків звернення до суду, наголошує на важкому та довготривалому психо-емоційному та фізичному стані здоров`я внаслідок отриманої травми, отриманої підчас проходження військової служби. Після звільнення з військової служби він знаходився у щорічній відпустці, а в подальшому хворів. Позивач знову вказує, що він неодноразово звертався до роботодавця та до державних органів з питання виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. В якості причин пропуску строку на звернення до суду позивач наводить перебування ним на лікуванні в періоди з 06.10.2023 по 18.10.2023, з 11.01.2024 по 19.01.2024, з 19.02.2024 по 28.02.2024, з 02.04.2024 по 16.04.2024, проходження обстеження 06.03.2024 та вжиття ним спроб мирного врегулювання спору. На думку позивача зазначені причини унеможливили своєчасно звернутись до суду, а тому він просить суд визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними, просить поновити даний строк та прийняти позовну заяву до розгляду.

13.09.2024 Відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» подав до суду відзив на позов, де просив застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відзиві на позов відповідач посилається на порушення позивачем строків звернення до суду, передбачених статтею 233 Кодексу законів про працю України, яка встановлює, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У частині 2 ст.233 зазначено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Як вказує відповідач копія наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи №1438-К від 04.08.2023р. була отримана ним особисто 04.08.2023. В цей день позивач також отримав письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні. На підтвердження зазначеного відповідач надає копію розрахункового листка ОСОБА_2 за серпень 2023 з відміткою працівника про ознайомлення від 04.08.2024, де наведений розподіл нарахованої суми, що підлягає виплаті при звільненні за видами та періодами їх нарахування. На думку відповідача з моменту отримання такого повідомлення позивач знав, що йому на момент розрахунку не були нараховані та не підлягали виплаті суми допомоги по тимчасовій непрацездатності за періоди його хвороби, а тому граничний тримісячний строк на звернення до суду сплинув 03.11.2023.

Відповідач у відзиві зазначає, що причини пропуску строку звернення до суду, вказані позивачем є неповажними, заявляє про застосування судом наслідків порушення позивачем строків звернення до суду та просить суд відмовити позивачу у позові.

На думку відповідача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності. Так відповідач зазначає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності, керуючись ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у зв`язку з відсутністю підстав для компенсації втрати заробітку. Для прийняття рішень про призначення страхових виплат за страховими випадками, що настали після 01.01.2023 на підприємстві відповідача створена та діє колегіальна комісія з уповноважених осіб, яка виконує повноваження відповідно до ч.3 ст.22 Закону №1105, зокрема приймає рішення про призначення або відмову у призначенні страхових виплат, в тому числі розглядає підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат. Рішення комісії приймається на підставі всебічного та об`єктивного дослідження питання кожним членом комісії. Відповідач у відзиві зазначає, що про прийняті рішення позивача було повідомлено. Даний факт позивач не оспорює та надав до суду копії письмових повідомлень.

Підставою для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу стала відсутність у позивача втрати заробітної плати (доходу) після його недопуску до роботи, що підлягає компенсації за рахунок страхових виплат, внаслідок настання страхового випадку. Підприємство у відзиві на позовну заяву зазначає, що наказом №247 від 30.03.2023 «Про недопуск до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці працівника шахти «Козацька»» ОСОБА_2 з 30.03.2023 недопущено до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці без оплати праці до вирішення питання щодо його раціонального працевлаштування та переведення на іншу роботу за станом здоров`я. Даним наказом доручено вирішити питання щодо раціонального працевлаштування ОСОБА_2 . З даним наказом позивача особисто було ознайомлено 30.03.2023 у присутності свідків.

В період часу з 15.03.2023 по 02.05.2023 позивач перебував у щорічній оплачуваній відпустці. З 02.05.2023 по 07.07.2023 мали місце випадки тимчасової непрацездатності, підтверджені електронними листками непрацездатності, які були завантажені в електронному кабінеті підприємства як страхувальника та копії яких роздруковані та надані позивачем до позову. Оскільки тимчасова непрацездатність працівника настала після недопуску працівника до роботи в шкідливих умовах праці, колегіальна комісія з уповноважених осіб з питань соціального страхування, що створена та діє на підприємстві відповідача, прийняла рішення про відмову у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу через відсутність у позивача втрати заробітної плати (доходу) після його недопуску до роботи, що підлягає компенсації за рахунок страхових виплат, внаслідок настання страхового випадку.

Відповідач також зазначив на безпідставності розрахунку суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, що підлягають оплаті за рахунок роботодавця. Так, підприємство вказує, що відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підприємство покладається обов`язок по оплаті перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, а не листків непрацездатності, як зазначає позивач. З огляду на те, один випадок непрацездатності підтверджується декількома листками тимчасової непрацездатності, відповідач вказує на оплаті роботодавцем 15 днів тимчасової непрацездатності. У той же час як позивач розраховує кількість днів, що підлягає оплаті роботодавця, як п?ять днів за кожним із шести листків непрацездатності.

У судове засідання позивач не з?явився, хоча повідомлявся про дату та час розгляду справи належним чином. Факт повідомлення позивача підтверджено Довідкою про доставку повідомлення, відповідно до якої одержувачу ОСОБА_2 на номер телефону, який вказано позивачем в позові, 13 було доставлено текст повідомлення про виклик в судове засідання на 01 листопада 2024 року о 13:52:21 03.10.2024.

Будь яких заяв про відкладення розгляду справи від позивача ОСОБА_2 на адресу суду не надходило, причини неявки в судове засідання позивач ОСОБА_2 не повідомив.

Судом прийнято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, висловлену ним у остаточному рішенні «Жук проти України» від 11 квітня 2011 року. Зокрема, в п. 25 йдеться про те, що принцип процесуальної рівності сторін, один із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду, вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони. Це означає надання сторонам судового процесу можливості ознайомитись з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями та прокоментувати їх. Тобто, розглядаючи справи без участі сторін або ж однієї сторони, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто їхнє право бути присутнім під час судового розгляду не було порушено.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог заперечила, просила суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду, наголосила на незаконності вимог позивача та просила суд у позові відмовити.

З метою всебічного встановлення всіх обставин справи у судовому засіданні були допитані свідки за клопотанням відповідача.

Так, у судовому засіданні 01 листопада 2024 року було допитано свідка ОСОБА_3 , яка пояснила, що працює старшим інспектором відділу кадрів бюро кадрового діловодства шахти Козацька АТ Кривбасзалізрудком. 30.03.2023 за її участю працівника ОСОБА_2 , який в той час знаходився на роботі, було повідомлено про прийняття наказу АТ Кривбасзалізрудком №247 від 30.03.2023 «Про недопуск до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці працівника шахти «Козацька», яким не допущено з 30.03.2023 позивача ОСОБА_2 до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці без оплати праці до вирішення питання щодо його раціонального працевлаштування та переведення на іншу роботу за станом здоров`я. В цей день ОСОБА_2 з наказом ознайомився, але від проставляння власного підпису в наказі відмовився. ОСОБА_3 також вказала, що надала ОСОБА_2 для ознайомлення перелік вакансій, які були на той час вакантними на підприємстві, для того, щоб працівник міг обрати посаду, робота на якій не протипоказана йому за станом здоров`я. ОСОБА_2 за вакансіями ознайомився, про що поставив особистий підпис, однак жодної посади в цей день не обрав.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він працює нормувальником гірничої шахти, та був присутній 30.03.2023 під час ознайомлення ОСОБА_2 з наказом №247 від 30.03.2023 «Про недопуск до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці працівника шахти «Козацька». Також свідок підтвердив, що ОСОБА_2 з текстом наказу ознайомився, він тримав наказ в руках, але від підпису про ознайомлення відмовився.

ОСОБА_5 , якого було допитано в якості свідка також повідомив, що він під час виконання ним обов`язків начальника дільниці №4 30.03.2023 був присутній під час ознайомлення ОСОБА_2 з наказом №247 від 30.03.2023 «Про недопуск до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці працівника шахти «Козацька». Позивач з наказом ознайомився, оскільки він тримав його в руках, але ставити свій підпис про ознайомлення відмовився, про що було скрадено відповідний акт.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Стаття 233 Кодексу законів про працю України встановлює, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У частині 2 ст.233 КЗпП України зазначено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця (ст.241 КЗпП).

Копія наказу про звільнення позивача ОСОБА_2 з роботи №1438-к від 04.04.2022р. була отримана ним особисто 04.08.2023 (а.с. 22).

Твердження позивача про те, що в день звільнення не отримав письмові повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні з детальним розподілом нарахованих сум за видами та періодами їх нарахування спростовується наданою відповідачем копією розрахункового листа за серпень з доказами особистого ознайомлення з ним позивача. (а.с. 107). Тобто з моменту отримання такого повідомлення позивач знав, що йому на момент остаточного розрахунку не були нараховані та виплачена допомоги по тимчасовій непрацездатності за періоди його хвороби.

Суд оцінює критично наведені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду та не може визнати їх поважними з огляду на наступне.

Позивач зазначає, що він з метою усунення порушень законодавства звертався до державних органів. Але застосування позивачем позасудових способів захисту об`єктивно не перешкоджало та не створювало труднощів для своєчасного звернення до суду за захистом порушеного права.

Наведені обставини про проходження позивачем лікування та обстеження також на переконання суду не можуть бути визнані поважними причинами пропуску звернення до суду, оскільки вони мають епізодичний та нетривалий характер, а також не виключали можливість звернення до суду через представника. Складнощі з отриманням від підприємства документів, необхідних для подачі позову, також не можуть вважатись поважними причинами пропуску строку, оскільки за клопотанням позивача такі документи могли б бути витребувані судом на підставі ст.84 Цивільного процесуального кодексу України.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц, провадження № 61-256св17, дійшов висновку, що як поважні причини пропущення строку, встановлені в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами».

Стаття 234 КЗпП містить положення про можливість поновлення судом строків звернення до суду, які були пропущенні з поважних причин. Так, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Тобто, незалежно від наявності поважних причин для пропуску встановленого законом строку звернення, цей строк не може бути поновлений судом, якщо з моменту отримання повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні минуло більше одного року.

У даному випадку позивач отримав розрахунковий лист з розрахунковими сумами при звільненні 04.08.2023, а звернувся до суду (вхідний штамп канцелярій суду на позовній заява та дата, вказана в реєстраційній картці документа в підсистемі «Електронний суд») 30.08.2024. Відтак, пропущений строк звернення до суду не може бути поновлений судом, оскільки знаходиться за межами річного строку, визначеного для його поновлення.

Слід врахувати, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). (Постанова КЦС ВС по справі №751/1198/18 від 02.12.2020).

Таким чином позовну заяву подано ОСОБА_2 з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку для звернення до суду без зазначення об`єктивних поважних причин неможливості своєчасного звернення до суду, а також поза межами строку, протягом якого пропущений строк взагалі може бути поновлений судом.

З урахуванням зазначеного суд вважає за необхідне застосувати наслідки пропуску встановленого законом строку звернення до суду, що є самостійною підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову.

З метою забезпечення всебічного дослідження всіх обставин справи суд вважає за необхідне оцінити підставність позовних вимог про стягнення з відповідача суми допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Судом на підставі пояснень учасників судового розгляду, сукупності досліджених доказів у справі встановлені наступні обставини.

Наказом АТ Кривбасзалізрудком від 10.03.2023 Про вихід на роботу у зв?язку зі звільненням в запас (а.с. 20) припинено увільнення позивача та направлено його на проходження медичного огляду з метою підтвердження його придатності до роботи за посадою. За результатами медичного огляду лікарсько-консультативна комісія ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» надала висновок, що позивачу протипоказана робота за посадою гірник очисного забою (протокол засідання ЛКК №120 від 29.03.2023).

Порядок проведення медичного огляду працівників врегульовано, зокрема, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року N 246 Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій

Так, пунктом 3.6. даного наказу встановлено, що роботодавець відсторонює від роботи працівників, які не пройшли в установлений термін медичні огляди, та не допускає до роботи працівників, яким за медичним висновком така робота протипоказана за станом здоров`я. Зазначена норма вже покладає на роботодавця обов`язок не допускати до роботи працівників, яким така робота протипоказана за станом здоров`я.

Відсторонення від роботи працівників, які не пройшли в установлений термін медичні огляди, та недопуск до роботи працівників, яким за медичним висновком така робота протипоказана за станом здоров`я є обов`язком роботодавця.

Наказом №247 від 30.03.2023 «Про недопуск до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці працівника шахти «Козацька»» (а.с. 21) позивача з 30.03.2023 недопущено до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці без оплати праці до вирішення питання щодо його раціонального працевлаштування та переведення на іншу роботу за станом здоров`я. Даним наказом доручено вирішити питання щодо раціонального працевлаштування позивача ОСОБА_2 .

При розгляді справи в суді встановлено, що з вищевказаним наказом позивача було особисто ознайомлено 30.03.2023. Однак, знайомившись з наказом, ставити свій підпис про ознайомлення з даним наказом позивач відмовився, про що був складений Акт відмови від підпису від 30.03.2023 за участю представників підприємства: старшого інспектора відділу кадрів Цвєткової В.В., нормувальника гірничого шахти ОСОБА_4 , в.о. начальника дільниці №4 ОСОБА_5 (а.с. 108).

В подальшому в період часу з 15.03.2023 по 02.05.2023 позивач перебував у щорічній оплачуваній відпустці. З 02.05.2023 по 07.07.2023 мали місце випадки тимчасової непрацездатності, підтверджені електронними листками непрацездатності, які були завантажені в електронному кабінеті підприємства як страхувальника та копії яких роздруковані та надані позивачем до позову (а.с. 24 29).

Правове регулювання виплат допомоги по тимчасовій непрацездатності здійснюється Законом Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон №1105) та іншими нормативними актами. Відповідно до п.13 ст.1 даного Закону страхові ризики за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - обставина, внаслідок якої застрахована особа або члени її сім`ї можуть тимчасово втратити засоби до існування та потребувати страхових виплат згідно із цим Законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання одного з таких страхових випадків, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві (ст.15 даного Закону). Страхова виплата надається застрахованій особі, яка внаслідок тимчасової непрацездатності втратила засоби до існування, і призначення страхової виплати - компенсувати особі втрату заробітної плати внаслідок тимчасової непрацездатності. А підстави для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності передбачені у ст.16 Закону №1105. Вирішення питання про наявність або відсутність підстав для відмови у виплаті допомоги здійснюється вже після того, як буде встановлено, що застрахована особа має право на компенсацію втрати частини заробітку внаслідок страхового випадку, тобто буде встановлена наявність страхового ризику, який передбачає можливість отримання страхових виплат.

Рішення про призначення страхової виплати приймається страхувальником або уповноваженими ним особами. Страхувальник або уповноважені ним особи здійснюють контроль за правильністю нарахування і своєчасністю здійснення страхових виплат, приймають рішення про відмову в призначенні або припинення страхових виплат (повністю або частково), розглядають підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат (ч.3 ст.22 Закону №1105).

Для прийняття рішень про призначення страхових виплат за страховими випадками, що настали після 01.01.2023 на підприємстві відповідача створена та діє колегіальна комісія з уповноважених осіб, яка виконує повноваження відповідно до ч.3 ст.22 Закону №1105, зокрема приймає рішення про призначення або відмову у призначенні страхових виплат, в тому числі розглядає підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат. Рішення комісії приймається на підставі всебічного та об`єктивного дослідження питання кожним членом комісії.

Підставою для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу стала відсутність у позивача втрати заробітної плати (доходу) після його недопуску до роботи, що підлягає компенсації за рахунок страхових виплат, внаслідок настання страхового випадку. Суд погоджується з тим, що зазначене викликано тим, що недопуск до роботи позивача здійснюється відповідно до наказу по підприємству без оплати праці, тому позивач не має втрати заробітку за цей час, який би підлягав компенсації.

Про причини відмови у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача було повідомлено. Позивач не оспорює факт отримання ним таких повідомлень.

Крім цього судом встановлено, що підприємством неодноразово пропонувалось позивачу ОСОБА_2 вирішити питання щодо його раціонального працевлаштування, що б дозволило йому отримати допомогу по тимчасовій непрацездатності, оскільки одночасно з переведенням працівника на іншу вакантну посаду дія не допуску була б припинена. Проте позивач свідомо відмовлявся від свого раціонального працевлаштування.

Відповідно до ст.8 Закону № 1105 роботодавець як страхувальник несе відповідальність за порушення порядку використання страхових коштів, несвоєчасне або неповне їх повернення. Уповноважений орган управління та його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань здійснюють контроль за використанням страхових коштів, перевірку правильності їх використання страхувальниками із застосуванням ризик-орієнтованих підходів, контроль за веденням і достовірністю обліку та звітності щодо їх надходження та використання, застосовують у встановленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи. Починаючи з 01.01.2023 уповноваженим органом управління є Пенсійний фонд України, а до 01.01.2023 таким органом був Фонд соціального страхування (ст.4 Закону № 1105 в редакції до 01.01.2023).

Враховуючи, що частина днів тимчасової непрацездатності підлягало оплаті за рахунок коштів Пенсійного фонду України, відповідачем неодноразово робились запити на отримання роз`яснень від ПФУ та інших державних органів щодо порядку оплати днів тимчасової непрацездатності, що припадають на період відсторонення або недопуску працівників до роботи без оплати праці, що на думку суду свідчить про вжиття відповідачем певних заходів спрямованих для правильного застосування норм законодавства з питань соціального страхування. У відповідях державними органами надано відповідачу роз`яснення, що у разі настання випадку тимчасової непрацездатності в період відсторонення працівника від роботи з припиненням виплати заробітної плати факт втрати заробітної плати відсутній, тому оплата днів тимчасової непрацездатності не здійснюється.

Як вбачається з доданих до позову шести листків непрацездатності вони видані на підтвердження трьох випадків непрацездатності: №7752915, №7982684 та №8262682 Тому за наявності правових підстав для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності суд погоджується з доводами відповідача, що оплаті підлягають за рахунок роботодавця перші п`ять днів випадків тимчасової непрацездатності.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

При цьому, матеріали справи не містять жодних належних, достатніх та допустимих доказів на спростування доводів відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача сум допомоги по тимчасовій непрацездатності за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не гуртуються на нормах законодавства, а тому такі вимоги не можуть бути задоволені.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в позові, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 04 листопада 2024 року.

Суддя: І. Я. Чорний