Справа № 509/1888/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гандзій Д.М.,

при секретарі Задеряки Г.М.,

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Захватаєва А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в смт. Овідіополь, в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

1 квітня 2024 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Захватаєв А.С. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача наступне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 40 кв.м; земельну дiлянку, кадастровий номер :02:004:0989, загальною площею 0,0300 га за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну дiлянку, кадастровий номер :02:004:0103, загальною площею 0,0344 га за адресою: АДРЕСА_3 та земельну дiлянку, кадастровий номер :01:002:1208, загальною площею 0,0800 га за адресою: Одеська область, Овiдiопольський район, Овiдiопольська селищна рада, масив НОМЕР_1 , дiл. 19; подiливши спiльну сумiсну власнiсть, визнавши за позивачкою ОСОБА_1 право власностi на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна, мотивуючи тим, що 09.12.2009 р. між сторонами був укладений шлюб, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.10.2023 р., яке набрало законної сили 27.11.2023 р. Вказує, що вищевказані об`єкти нерухомого майна набуті подружжям за час шлюбу, на підставі згоди на придбання цього майна зі боку позивачки, а також спiльними зусиллями, зокрема, позивачки на ведення домашнього господарства та догляду за дітьми, за спiльнi кошти, у тому числi за доходи одержанi вiдповiдачем, якi також є спiльною власністю подружжя, фактично використовувалися задля задоволення потреб сім`ї, а тому вказані спірні об`єкти нерухомого майна у відповідності до вимог ст.ст. 60,61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а згідно з вимогами ст.ст. 69,70 СК України, позивачка має право на поділ цього майна та її частка у праві спільної власності подружжя на вищенаведене нерухоме майно становить 1/2 частку. Окрім того представник позивачки просить суд, стягнути з відповідача вже понесені нею судові витрати у розмірі 9084 грн. (судовий збір, який сплачений позивачкою при подачі позову), 4500 грн. (витрати на проведення оцінки нерухомого майна) та очікувані витрати на правову допомогу, які згідно орієнтованого розрахунку судових витрат становлять 40000 грн. В позові зазначено, що докази, які підтверджують розмір судових витрат, а саме витрат на правову допомогу та витрат на проведення оцінки нерухомого майна будуть подані разом з заявою про вирішення питання розподілу судових витрат.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Захватаєв А.С. в режимі відеоконференції підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 , які просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, визнавши позов частково з урахуванням його письмового відзиву на позов, надісланий раніше 17.04.2024 р., в якому він позов визнав частково, заперечував проти віднесення до об`єктів спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки кадастровий № :01:002:1208, загальною площею 0,0800 га, за адресою: АДРЕСА_4 з тих підстав, що ця земельна ділянки була одержана ним із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, а тому є його особистою приватною власністю, яка не підлягає поділу між подружжям. Окрім того відповідач вказує у відзиві, що дійсно 09.12.2009 р. між ним та позивачкою був зареєстрований шлюб, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.10.2023 р. шлюб між сторонами був розірваний, а дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено на виховання йому, як батькові дітей, і які на даний час проживають разом з ним. Також, відповідач вказує у відзиві, що земельна ділянка кадастровий № :01:002:1208, загальною площею 0,0800 га, за адресою: АДРЕСА_4 була одержана ним із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації в порядку ст. 121 ЗК України, а тому в силу положень п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. Окрім того відповідач зазначив у відзиві, що позивачка не надала доказів, щодо порушення її прав та відмови відповідача у добровільному порядку визнанню права сумісної власності та поділу майна подружжя. Також відповідач не погоджується з розміром судових витрат, які заявлені позивачкою, вказуючи, що витрати в розмірі 4500 грн. понесені позивачкою на проведення експертної оцінки об`єктів нерухомого майна - є безпідставними, в зв`язку з тим, що відповідно до положень п. 172.3 ст. 172 Податкового Кодексу України, в Україні діє Єдина база даних звітів про оцінку, яка забезпечує в тому числі внесення, оновлення, створення, зберігання, передавання та автоматичне оприлюднення відповідної інформації про об`єкт нерухомості та його вартість, а автоматичний обмін інформацією і документами, доступ до яких здійснюється за допомогою мережі Інтернет. Доступ, внесення, перевірка інформації до/з Єдиної бази здійснюються - безоплатно. Формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості здійснюється безоплатно.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали по справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення..

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що 09.12.2009 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.10.2023 р., яке набрало законної сили 27.11.2023 р. був розірваний та малолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено на виховання батькові - відповідачеві ОСОБА_2 , які на даний час проживають разом з відповідачем ОСОБА_2 в спірній квартирі за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Овідіопольської селищної ради про склад сім`ї (а.с. 16-18,173).

При чому, позивачка ОСОБА_1 проживає в Федеративній Республіці Німеччина, про що нею повідомлено у позові (а.с. 1).

За час шлюбу з позивачкою відповідач набув право власності на наступне нерухоме майно, яке є предметом спору: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 40 кв.м (надалі за текстом - Квартира); земельна дiлянка, кадастровий номер :02:004:0989, загальною площею 0,0300 га за адресою: АДРЕСА_2 (надалі за текстом Ділянка 1); земельна дiлянка, кадастровий номер :02:004:0103, загальною площею 0,0344 га за адресою: АДРЕСА_3 (надалі за текстом Ділянка 2); земельна дiлянка, кадастровий номер :01:002:1208, загальною площею 0,0800 га за адресою: Одеська область, Овiдiопольський район, Овiдiопольська селищна рада, масив НОМЕР_1 , дiл. 19 (надалі за текстом Ділянка 3) (а.с. 19-21,57-59,87-89,143-153).

Згідно звіту «Про оцінку ринкової вартості Квартири» від 20.01.2024 року вартість Квартири станом на 20.01.2024 року складала 1804800 грн. Згідно звітів «Про експертну грошову оцінку земельної ділянки» від 19.01.2024 року вартість Ділянки 1 станом на 19.01.2024 року складала 81500 грн., вартість Ділянки 2 станом на 19.01.2024 року складала 93400 грн., вартість Ділянки 3 станом на 19.01.2024 року складала 193680 грн. (а.с. 22-142).

Квартира була набута відповідачем на пiдставi договору купiвлi-продажу вiд 14.11.2019 року, посвiдченого приватним нотарiусом Овiдiопольського районного нотарiального округу Одеськоi' областi Соломiчевим Г.В. за реєстровим № 857 (а.с. 19-21)

Ділянка 1 була набута відповідачем на пiдставi договору купiвлi-продажу вiд 23.10.2018 року, посвiдченого приватним нотарiусом Овiдiопольського районного нотарiального округу Одеськоi' областi Соломiчевим Г.В. за реєстровим за № 495 (а.с. 57-59).

Ділянка 2 була набута відповідачем на пiдставi договору купiвлi-продажу вiд 23.10.2018 року, посвiдченого приватним нотарiусом Овiдiопольського районного нотарiального округу Одеськоi' областi Соломiчевим Г.В. за реєстровим за № 496 (а.с. 87-89).

Ділянка 3, яка знаходиться поза межами населеного пункту - одержана відповідачем у власність із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації в порядку ст. 121 ЗК України на підставі Наказу головного управління Держгеокадастру в Одеської області за №15-7557/13-17-СГ від 27.07.2017 року, що також підтверджується і інформаційним листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за № К-187/0-190/6-24 від 11.04.2024 року, якій наданий відповідачем. Згідно iнформацiйної довiдки №359125164 вiд 19.12.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка надане позивачкою разом з позовом, право власності відповідача на Ділянку 3 зареєстроване 22.09.2017 року саме на підставі наказу головного управління Держгеокадастру в Одеської області за №15-7557/13-17-СГ від 27.07.2017 року (а.с. 171,172).

Згідно з ч.ч. 1,9 ст. 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції, що є чинною з 13.06.2012 року) - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Приписами статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції, що діяла на момент передачі Ділянки 3 у власність відповідачу та на момент реєстрації його права власності на цю ділянку) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 2,3,4 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до п. в ч.1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: в тому числі - для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2023 року у справі № 753/17628/19 (провадження № 61-4990св21) висловлена наступна правова позиція Верховного Суду щодо статусу земельної ділянки, яка була отримана одним із подружжя під час шлюбу у процедурі безоплатної приватизації. Верховний Суд зазначив, що відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов?язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Враховуючі встановлені вище обставини та зазначені норми Сімейного Кодексу України, Земельного Кодексу України, правові позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що подружжям позивачки та відповідача за час шлюбу за відплатними договорами купівлі-продажу було набуте наступне майно: АДРЕСА_5 і це майно є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в той час як Ділянка 3 в силу положень п.5 ч.1 ст. 57 СК України, є на думку суду - особистою власністю відповідача ОСОБА_2 і на неї не розповсюджується режим спільної власності подружжя, беручи до уваги, що представником позивачки - не надано жодних належних да допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України стосовно того, що Ділянка 3 була набута саме подружжям у відповідності до положень ст. 60 СК України і відноситься до спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, судом визначений виключний загальний склад майна, яке відноситься до об`єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - АДРЕСА_5 . Будь-яке інше майно, яке є об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутнє.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок та вказано, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов?язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Враховуючи вказані положення Сімейного Кодексу, а також те, що сторонами не надано будь-яких договорів або домовленостей щодо зміни часток одного з подружжя у праві спільної власності подружжя, суд приходить до висновку, що частки сторін на спільне майно подружжя (Квартира, Ділянка 1, Ділянка 2) є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частці.

З наведених підстав суд вважає, що вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Квартири, АДРЕСА_5 та про подiл цього майна шляхом визнання за позивачкою права власностi на 1/2 частку Квартири, 1/2 частку Ділянки 1, 1/2 частку Ділянки 2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В той же час, позовні вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ділянки 3 та про подiл цього майна шляхом визнання за ОСОБА_1 права власностi на 1/2 частку Ділянки 3 є безпідставними та не підлягають задоволенню з підстав, описаних вище, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується розподілу понесених позивачкою судових витрат в вигляді сплаченого судового збору, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про задоволення вимог про подiл спільного майна подружжя - квартири, ділянки АДРЕСА_5 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права власностi на 1/2 частку : квартири, ділянки АДРЕСА_6 , ділянки АДРЕСА_7 та про відмову у задоволенні позовних вимог про подiл спільного майна подружжя - Ділянки 3 та визнання за ОСОБА_1 права власностi на 1/2 частку Ділянки 3.

Так, ціна позову становить 1086780 гривен. Вартість 1/2 частки Ділянки 3 становить 96930 грн., що складає 8,919 % від ціни позову.

З урахуванням вимог ст.142 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 91,081 % (100%-8,919%) від сплаченої суми судового збору. Позивачкою сплачений судовий збір в розмірі 9084 грн. Сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 8273,80 грн. (91,081 % від 9084 грн.).

Що стосується розподілу понесених позивачкою судових витрат в вигляді витрат на проведення оцінки спірного нерухомого майна в розмірі 4500 грн., суд приходить до наступного.

Позивачка вказує, що для визначення ціни позову та вартості спірного нерухомого майна вона була вимушена замовити у суб`єкта оціночної діяльності звіти про оцінку цього майна та сплатити вартість виготовлення цих звітів у розмірі 4500 грн.

В той же час суд звертає увагу на те, що п. 172.3 ст. 172 ПКУ, встановлено, що оціночна вартість об`єкта нерухомого майна автоматично розраховується модулем електронного визначення оціночної вартості Єдиної бази даних звітів про оцінку. Єдина база даних звітів про оцінку - державна автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, до складу якої входять база даних, програмне забезпечення, модуль електронного визначення оціночної вартості, сервіс послуги електронного визначення оціночної вартості та автоматичного формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості. Єдина база забезпечує: 1) внесення, оновлення, створення, зберігання, передавання та автоматичне оприлюднення відповідної інформації про об`єкт нерухомості, неподільний об`єкт незавершеного будівництва/майбутній об`єкт нерухомості та його вартість (крім інформації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки); 2) реєстрацію, авторизацію (ідентифікацію) суб`єктів оціночної діяльності (оцінювачів) та нотаріусів; 3) внесення суб`єктами оціночної діяльності (оцінювачами) звітів про оцінку та інформації з них напряму та безпосередньо до Єдиної бази; 4) реєстрацію і зберігання звітів про оцінку в Єдиній базі з автоматичним присвоєнням кожному звіту унікального реєстраційного номера; 5) електронне визначення оціночної вартості об`єктів нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості та автоматичне формування на запит фізичних і юридичних осіб електронних довідок про оціночну вартість об`єктів нерухомості з автоматичним присвоєнням кожній довідці унікального реєстраційного номера; 6) автоматичний обмін інформацією і документами, доступ до яких здійснюється за допомогою мережі Інтернет. Інформація Єдиної бази про об`єкт нерухомості, неподільний об`єкт незавершеного будівництва/майбутній об`єкт нерухомості та його вартість, у тому числі звіти про оцінку, автоматично оприлюднюється на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України в режимі реального часу (крім інформації з обмеженим доступом). До такої інформації забезпечується відкритий, прямий неавторизований доступ з можливістю завантаження у форматі відкритих даних. Визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості здійснюється автоматично, на підставі даних про об`єкт нерухомості, неподільний об`єкт незавершеного будівництва/майбутній об`єкт нерухомості, внесених до Єдиної бази будь-якою особою за допомогою мережі Інтернет, що підтверджуються офіційними документами на такий об`єкт. За результатом визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості Єдиною базою формується довідка про його оціночну вартість з автоматичним присвоєнням кожній довідці унікального реєстраційного номера. Формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості здійснюється безоплатно. Якщо особа не погоджується з результатами автоматичного визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості, вона має право звернутися до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта. Таким чином Законом встановлений порядок визначення ринкової оціночної вартості об`єкта нерухомого майна, який передбачає безоплатне отримання особою інформації про вартість цього майна та безоплатне отримання довідки про оціночну вартість майна. Також Законом встановлено, що у разі не погодження особи з результатами автоматичного визначення ринкової оціночної вартості об`єкта нерухомого майна, вона має право звернутися до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення вартості такого об`єкта.

При цьому, позивачка не надала суду доказів стосовно того, що вона у відповідності до вищевказаних положень Закону зверталася з запитом до Єдиної бази даних звітів про оцінку для безоплатного отримання довідки про його оціночну вартість спірного майна, або, що вона була позбавлена можливості звернутися з запитом та отримати таку довідку, або, що вона отримала вказану довідку та не погоджуються з результатами автоматичного визначення ринкової оціночної вартості об`єкта нерухомого майна.

За таких обставин суд вважає, що позивачка при подачі позову не скористалася своїм правом на безоплатне визначення вартості спірного нерухомого майна, передчасно і безпідставно звернулася до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення вартості цього майна та отримання оплатних звітів про оцінку, які у встановленому Законом прядку отримуються безоплатно, а тому в даному випадку витрати позивачки на виготовлення цих звітів в розмірі 4500 грн. не можна віднести до витрат, пов`язаних з розглядом справи та ці витрати позивачки не підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

У зв?язку з чим, в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат в розмірі 4500 грн., понесених позивачкою на проведення експертної оцінки об`єктів нерухомого майна слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,174,175,177,193,194,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 8,9,60,61,63-65,68-71,93,97 СК України, ст.ст. 3,6,13,183,203-209,215,228,316,317,319,325,328,346,355-358,369,379,627 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, суд,-

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя - задовольнити частково ;

2.Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_3 ) наступне нерухоме майно: квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 40 кв.м ; земельну дiлянку, кадастровий номер :02:004:0989, загальною площею 0,0300 га за адресою : АДРЕСА_2 ; земельну дiлянку, кадастровий номер :02:004:0103, загальною площею 0,0344 га за адресою: АДРЕСА_3 ;

3.Подiлити спiльну сумiсну власнiсть ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_3 ), визнавши за ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) право власностi на 1/2 частку : квартири за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 40 кв.м; земельної дiлянки, кадастровий номер :02:004:0989, загальною площею 0,0300 га за адресою: АДРЕСА_2 та земельної дiлянки, кадастровий номер :02:004:0103, загальною площею 0,0344 га за адресою: АДРЕСА_3 ;

4.Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 8273,80 грн. ;

5.В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 05.12.2024 року.

Суддя Гандзій Д.М.