Справа № 216/6927/24
провадження №2-о/216/235/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Кравець А.С.

без участі заявника та заінтересованих осіб, та без застосування технічних засобів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради міста Кривий Ріг, про встановлення факту окремого проживання подружжя, проживання дитини з батьком, самостійного виховання та утримання дитини батьком, -

В С Т А Н О В И В :

01.10.2024 року до Центрально-міського райсуду м. Кривого Рогу заявником ОСОБА_1 подано матеріали заяви про встановлення факту окремого проживання подружжя, проживання дитини з батьком, самостійного виховання та утримання дитини батьком, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Заявник просить суд: встановити факт окремого проживання подружжя ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає по АДРЕСА_2 , та які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04.02.1995 року відділом реєстрації актів громадського стану Центрально-міського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №44. Встановити факт того, що заявник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 без участі матері.

Ухвалою суду від 02.10.2024 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.10.2024 року було залучено до участі у справі службу у справах дітей Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради міста Кривий Ріг.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання 03.12.2024 року не з`явився, надав суду заяву, у якій просить суд розглядати справу за його відсутності, вимоги заяви підтримує, та просить задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання 03.12.2024 року не з`явилася, суду предоставлено нотаріально завірену заяву від імені ОСОБА_2 про розгляд справи без подання нею заперечень на заяву, доповнень та додаткових пояснень, за наявними у справі матеріалами. В заяві ОСОБА_2 надані письмові пояснення щодо суті вимог заяви.

Представник заінтересованої особи - начальник служби у справах дітей Виконавчого комітету Металургійної у місті ради Костя Р.З. в судове засідання не з`явився, надав до матеріалів справи заяву про розгляд справи за його відсутністю, вимоги заяви підтримує, та додатково надав суду акт обстеження умов проживання.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Заявник ОСОБА_1 .ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження та заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.02.1995р., шлюб був зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Центрально-міського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №44, що підтвержується копією свідоцтва про шлюб.

Від даного шлюбу у сторін народились діти: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

За час шлюбу між подружжям були різні відносини, сторони сварилися, а потім мирилися. Дружина має намір звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Зазначені дії дружини, позивач не сприймає серйозно, оскільки вважає, що дружина проявляє імпульсивність, та миттєві слабкості, які не повинні руйнувати родину.

Заявник з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають окремо від дружини, починаючи з травня 2024 року за адресою реєстрації по АДРЕСА_1 .

Дружина ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 фактично мешкають за адресою реєстрації по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, копією паспорта позивача, копією акту про фактичне проживання від 23.09.2024р., копією акту про фактичне проживання від 24.09.2024 року.

Заявник вважає, що встановлення режиму окремого проживання між подружжям дозволить зберегти сім`ю та надасть дружині свободу дій і час для прийняття зваженого рішення, чи дійсно вона хоче руйнувати сім`ю.

Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя.

Пленум Верховного Суду України п.12 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням руду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

Враховуючи, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час подання позовної заяви до суду сторони не поновили спільного проживання, вважаю, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання, наявні обидві умови, а саме: небажання проживати спільно і припинення сімейних відносин.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Дитина ОСОБА_3 проживає разом із батьком, який забезпечує їй повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує навчальний та оздоровчий заклад, батько її матеріально утримує, здатний забезпечити доньку усім необхідним.

Згідно відомостей довідки Криворізької гімназії №15 Криворізької міської ради від 24.09.2024 №158, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у 6-Б класі. Батько бере активну участь у вихованні та навчанні доньки, займає активну громадську позицію щодо заходів які проходять на базі закладу, що підтверджуєтьсякопією довідки №158 від 24.09.2024р. Криворізької гімназії №15 Криворізької міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частинами 2, 3 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких.

Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини.

Системний аналіз приписів статей 3, 141, 157, 160, 161 СК України, статті 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини свідчить про те, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо.

Згідно зі статтею 318 ЦПКУкраїни у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої статті 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК, не є вичерпним, факт самостійного виховання дитини і її утримання необхідний заявнику, оскільки пов`язаний зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав.

Вивчивши усі наявні документи, враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що знайшли підтвердження заявлені факти, а тому заява ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст.3,12,258,259,265,273,315,354,355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради міста Кривий Ріг, про встановлення факту окремого проживання подружжя, проживання дитини з батьком, самостійного виховання та утримання дитини батьком - задовольнити.

Встановити факт окремого проживання подружжя ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає по АДРЕСА_2 , та які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04.02.1995 року відділом реєстрації актів громадського стану Центрально-міського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №44.

Встановити факт того, що заявник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 без участі матері.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: М.В. БУТЕНКО