Справа №522/6236/23
Провадження № 2-п/522/143/24
УХВАЛА

21 листопада 2024 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман Інни Миколаївни, про визнання спадщини відумерлою, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 22 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман Інни Миколаївни, про визнання спадщини відумерлою.

В обґрунтування заяви вказав, що про існування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2024 року йому стало відомо лише 18.09.2024 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Про розгляд судової справи належним чином не повідомлений, судові повістки про час, дату та місце судового засідання не отримував.

Крім того, разом із заявою про перегляд заочного рішення надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку, яка мотивована тим, що про існування заочного рішення суду відповідачу стало відомо 18.09.2024 року в день отримання листа від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про необхідність виселення зі спірного об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення була розподілена судді Шенцевій О.П.

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 21 листопада 2024 року о 14 годині 15 хвилин.

У судове засідання відповідач не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

21 листопада 2024 року представником Одеської міської ради Срібною А.І. через канцелярію суду подано заперечення на заяву про перегляд заочного рішення. Заперечення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б могли спростувати або суттєво вплинути на розгляд справи, водночас всупереч твердженням ОСОБА_1 про наявність підстав для перегляду заочного рішення, матеріали справи містять докази, які підтверджують належне сповіщення відповідача про розгляд справи.

Також представником Одеської міської ради Срібною А.І. подано заяву про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в якій підтримала заперечення на заяву про перегляд заочного рішення і просила залишити заяву без задоволення.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату та час судового засідання належним чином.

Дослідивши матеріали вищезазначеної цивільної справи, матеріали заяви про перегляд заочного рішення суду, та докази, надані сторонами, суд вважає, що дана заява задоволенню не підлягає.

Згідно вимог ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Судом встановлено, що Приморським районним судом м. Одеси 14 лютого 2024 року було ухвалено заочне рішення, яким позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман Інни Миколаївни, про визнання спадщини відумерлої задоволено. Визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з квартири загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

25 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення по справі № 522/6236/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, законодавець для скасування заочного рішення суду передбачає сукупність умов, а саме неявка в судове засідання з поважних причин та істотне значення доказів для вирішення справи.

Згідно з ст. 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи судові повістки надсилались ОСОБА_1 за місцем реєстрації, яку останній також вказує у своїй заяві про перегляд заочного рішення, тобто за адресою: АДРЕСА_2 , проте поштова кореспонденція поверталася до суду з відміткою про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

При цьому, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 30.11.2022 року у справі № 760/25978/13-ц дійшов висновку про те, що за змістом п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12.02.2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27.02.2020 року у справі № 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01.04.2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09.07.2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10.11.2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29.07.2022 року у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).

Отже, повернення судових повісток з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» є належним повідомленням відповідача.

Також, на вищевказану адресу здійснювалась відправка копії позовної заяви з додатками.

Жодного доказу на підтвердження поважності причин нез`явлення в судове засідання та неподання заперечень на позов заявником не надано.

Відповідно до п.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Заяв про зміну місця проживання ОСОБА_1 не надходило, тому суд надсилав судові повістки за адресою: АДРЕСА_2 .

Відтак, причини неявки ОСОБА_1 у судові засідання про які зазначає відповідач в своїй заяві, не можуть вважатися поважними.

Суд враховує, що заявником не додано доказів, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача та які мають мати істотне значення для правильного вирішення спору та для можливості скасування заочного рішення відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з засад цивільного судочинства, згідно п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93).

Також, суд враховує, що заявником не додано доказів, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача та які мають мати істотне значення для правильного вирішення спору для можливості скасування заочного рішення відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неподання суду доказів, якими заявник обґрунтовує необхідність скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2024 року, унеможливлює встановлення їх наявності та істотності значення для вирішення спору.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, про недоведеність істотності обставин, які можуть вплинути на вирішення спору, зокрема якимось чином змінити заочне рішення суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини справа «Желтяков проти України» (п.42-43) Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 287 ЦПК України в результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

З урахуванням наведеного вище, зважаючи на те, що заявник був повідомлений належним чином про розгляд справи, докази, які б мали істотне значення для вирішення спору суду не надано, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо остаточності рішення суду, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України підстави для скасування заочного рішення суду відсутні, у зв`язку із чим заява підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись: ст.ст. 4,12,13,76,258-261,287, 288, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман Інни Миколаївни, про визнання спадщини відумерлою - залишити без задоволення.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Роз`яснити учасникам судового процесу, що у відповідності до ч.4 ст. 231 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: