Справа № 347/104/24
Провадження № 2-з/347/2/24
У Х В А Л А

Іменем України

(Про забезпечення позову)

17 січня 2024 року м.Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю.С.,

з участю6

секретаря с/з Сумарука І.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, повернення становища, яке існувало до порушення,-

в с т а н о в и л а :

Короткий зміст вимог заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про забезпечення позову. В обґрунтування вимог заяви ствердила, що в провадженні Косівського районного суду Івано-Франківської області подається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки, повернення становища, яке існувало до порушення.

24.07.2017 між мною, ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 як позичальником, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 як поручителями було укладено договір позики у формі розписки, за умовами якого позичальник та поручителі зобов`язались повернути суму позики в розмірі 61 468 дол. США в строк до 26.01.2019.

26.08.2020 заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області у справі № 347/1779/19 ухвалено позов ОСОБА_1 задоволити та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 61 468,00 дол. США.

25.06.2019 ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено інший договір позики у формі розписки на суму 5250 дол. США, якою вони зобов`язалися повернути суму позики в солідарному порядку до 25.08.2019.

14.09.2021 постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №347/2063/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Косівського районного суду від 02.06.2021 скасовано; ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про стягнення боргу задоволено; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 5250 доларів США 00 центів; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 738 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1107 грн з кожного.

07.10.2019 ОСОБА_8 набула право власності на житловий будинок, загальною площею 134,8 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0662 га.

20.07.2020 між ОСОБА_8 (дарувальник) та ОСОБА_9 (обдаровуваний) було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Косівського РНО Тонюк М.М. за №1006. Відповідно до п. 15 договору дарування від 20.07.2020, дарування житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_5 , викладеною у вигляді заяви, підпис на якій засвідчено ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Косівського МНО Івано-Франківської області 20.07.2020 за реєстровим №1005.

19.03.2021 між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_11 (обдаровуваний) було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Косівського РНО Маркуц У.М. за № 466.

18.07.2023 постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі № 347/721/22 (копія додається до позовної заяви) визнано недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 20.07.2020 між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений 19.03.2021, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

09.03.2023 між ОСОБА_11 (продавець), від якої згідно довіреності діє ОСОБА_9 (представник продавця), та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній, посвідчений приватним нотаріусом Косівського МНО за №521.

18.09.2023 ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21.03.2023 року на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18.07.2023 у справі № 347/721/22. Разом з касаційною скаргою було подано і клопотання про зупинення дії судового рішення.

Тим не менш щоб перешкодити поверненню майна попередньому власнику

ОСОБА_11 ОСОБА_2 обтяжила його іпотекою 05.11.2023, обтяжувач: ОСОБА_4 .

Таким чином, з метою визнання недійсним договорів купівлі-продажу та іпотеки та повернення майна до попереднього власника ОСОБА_11 , ОСОБА_1 подала позовну заяву до Косівського районного суду Івано-Франківської області.

Заявник звертає увагу, що житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки за цією ж адресою, площею 0,0662 га, кадастровий номер :01:001:0282, були відчужені однією із сторін фраудаторного правочину, ОСОБА_11 , третій особі, ОСОБА_2 під час розгляду справи № 347/721/22 за 12 днів до прийняття судом першої інстанції рішення по суті. На думку ОСОБА_12 такі дії вчинялися, щоб мінімізувати наслідки недійсності таких правочинів для боржників.

Окрім того, спірний договір іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за безпроцентним договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі 20.05.2022, було укладено аж 05.11.2023 (через півтора роки після укладення договору позики та півтора місяці після подачі касаційної скарги у справі № 347/721/22), що вказує на недобросовісну поведінку сторін.

На переконання заявника, невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання як рішення у справі № 347/721/22 про визнання недійсним договорів дарування, так і рішення про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу та іпотеки у разі задоволення такого позову.

У своїй заяві ОСОБА_1 стверджує, що у випадку незадоволення заяви про забезпечення позову незаконний володілець ( ОСОБА_2 ) матиме достатній обсяг правомочностей та можливість розпорядитися спірним нерухомим майном (продати, подарувати або іншим чином відчужити дане нерухоме майно, поки тривають судові засідання); іпотекодержатель ( ОСОБА_4 ) зможе звернути стягнення на нерухоме майно та земельну ділянку, які є предметом іпотеки (у т.ч. у позасудовий спосіб у порядку ст.ст. 35, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки у п.п. 4.2., 4.3. договору іпотеки міститься іпотечне застереження). Таким чином, спірне майно може вибути із володіння теперішніх володільців, внаслідок чого позивач буде змушений подавати нові позови до нових володільців, заявляючи додаткові вимоги про визнання недійсними наступних договорів.

Заявник переконує, що забезпечення позову жодним чином не спричиняє збитків відповідачу ОСОБА_2 .. Заборона вчинення будь-яких дій, пов`язана з вищезгаданим нерухомим майном не матиме негативних наслідків для відповідача, оскільки в разі відмови у позові та встановлення судом правомірності набуття відповідачем права власності на спірне майно, ОСОБА_2 не понесе жодних ризиків чи збитків, пов`язаних із забезпеченням позову, а загальний розмір її правомочностей як власника спірного майна не зміниться.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила заборонити всім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єктів нерухомості, а саме:

1. Житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_2 .

2. Земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову, дійшов наступного висновку.

Норми права, які застосував суд.

Суд враховує право кожного на справедливий розгляд його справи судом при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, що передбачено в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 Постанови N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України роз`яснив що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких дій, суд, на підставі наданих позивачем доказів має дійти висновку про те, що такі дії реально може бути вчинено. Наявність ризику вчинення будь-якою особою дій, які в подальшому зможуть призвести до неможливості виконання відповідного судового рішення, має бути не ілюзорним, а підтверджуватись доказами, які б давали сторонньому незалежному спостерігачу зробити висновок про реальність такого ризику.

Крім того, у п. 9 Постанови N 9від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 6 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може грунтуватися на припущеннях позивача.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений шляхом заборони вчиняти певні дії , забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання

В ст. 151 ЦПК України викладено вимоги до заяви про забезпечення позову, зокрема в заяві про забезпечення позову повинно бути вказано захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Крім того, цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 932/14900/19.

Мотивована оцінка наведених заявником аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Оцінюючи обґрунтованість заяви про забезпечення позову, суд вважає, що заявник належним чином обґрунтувала, у тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, можливість відчуження об`єктів нерухомості, а саме: житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_2 та земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Суд позбавлений можливості з`ясувати ким є особи ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , яка стала власником житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 . Однак на переконання суду, такі обставини дійсно свідчать про реальну можливість подальшого відчуження відповідачем ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд доходить висновку, що заявником доведено, що існує реальна загроза вчинення, як зазначила ОСОБА_1 дій щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки, а тому заяву про забезпечення позову слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суддя,-

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_2 та земельну ділянку площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі державним та приватним виконавцям, державним та приватним нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо житлового будинку загальною площею 134,8 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі державним та приватним виконавцям, державним та приватним нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (в тому числі, але не виключно реєстрацію права власності, зміну відомостей про власника майна), державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо земельної ділянки площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала про забезпечення позову набирає чинності з моменту її підписання суддею, строк пред`явлення до примусового виконання ухвали становить три роки та обчислюється з наступного дня після її прийняття.

Копію ухвали направити до Косівського районного відділу ДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для вжиття відповідних заходів, а також боржнику і стягувачу для відома.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом 15 днів з дня з дня її проголошення, до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Дані про стягувача (позивач):

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 )

Дані про божника (відповідача)

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Повний текст ухвали складено та підписано 17.01.2024 року.

Суддя Ю.С. Кіцула