Справа № 509/4980/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Овідіопольського районного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.,

розглянувши в загальному позовному провадженні в смт. Овідіополь, Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ТВК» про стягнення заборгованості та зустрічну позовну заяву Державного підприємства «ТВК» до ОСОБА_1 про визнання Контракту купівлі-продажу нікчемним,

учасники цивільного провадження по справі:

представник позивача та відповідача за зустрічним позовом адвокат Прощенко Д.В.,

представники відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом за довіреністю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до Державного підприємства «ТВК» про стягнення заборгованості в сумі 264 5000 грн.

Рух справи.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

25 січня 2022 року до Овідіопольського районного суду в Одеській області надійшла зустрічна позовна заява Державного підприємства «ТВК» до ОСОБА_1 про визнання Контракту купівлі-продажу нікчемним.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 квітня 2023 року цивільну справу № 509/4980/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ТВК», про стягнення заборгованості, та зустрічну позовну заяву Державного підприємства «ТВК» до ОСОБА_1 , про визнання Контракту купівлі-продажу нікчемним об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.05.2024 року внесено виправлення у резолютивній частині ухвали суду від 20.04.2023 року.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 червня 2024 року ухвалено здійснювати розгляд справи № 509/4980/21-ц за правилами загального позовного провадження та розгляд справи призначено до судового розгляду.

Позиція сторін.

В обґрунтуванні своїх вимог позивач за первісним позовом зазначив, що 22.09.1998р. між ним та державним підприємством Міністерства оборони «Південь» (після зміни назви - Державне підприємство «ТВК») був укладений контракт купівлі-продажу N? 01.09/98 від 22.09.1998 р.

Позивач за первісним позовом стверджував, що продав ДП МОУ «Південь» 100 контейнерів 20-футових, за ціною 1 000,00 (одна тисяча) доларів США за 1 контейнер. Загальна ціна контракту склала 100 000 (сто тисяч) доларів США.

Посилаючись на виконання своїх зобов`язань, позивач за первісним позовом просив суд стягнути не сплачені відповідачем грошові кошти у розмірі 2 645 000,00 гривень на підставі ст. 526 ЦК України.

Державне підприємство «ТВК» із заявленим позовом не погодилось та подало відзив на позовну заяву та зустрічний позов про визнання Контракту купівлі-продажу нікчемним.

Свою позицію відповідач за первісним позовом обґрунтував наступним.

ДП МОУ «Південь» утворено на підставі наказу Міністра Оборони України від 15.07.1998 року № 286.

Статут ДП МОУ «Південь» затверджено 15.07.1998 року та зареєстровано в Овідіопольській районній державній адміністрації 23.06.1999 року за №0010167.

Свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи виданого Овідіопольською державною районною адміністрацією, підтверджується факт того, що 23 червня 1999 року в журналі обліку реєстраційних справ за номером реєстрації №010167, здійснено реєстрацію ДП МОУ «Південь».

Таким чином, на момент укладення контракту, що був наданий первісним позивачем до суду, ДП МОУ «Південь» ще не існувало, як юридичної особи, ОСОБА_4 не мав законних підстав вчиняти будь-які правочини від імені ДП МОУ «Південь».

Позивач за зустрічним позовом вказує, що ніяких взаємовідносин як ділових так і господарських між позивачем та відповідачем не існувало, про контракт та заборгованість за ним ДП «ТВК» стало відомо під час подання ОСОБА_1 позовної заяви. Враховуючи текст контракту, суб`єктів його укладення та підписання, відсутність наслідків його укладення та очевидну невідповідність Контракту з нормами законодавства, враховуючи кінцеву мету укладення такого договору завдання значної шкоди ДП «ТВК», а не настання реальних наслідків господарської діяльності, вважає Контракт таким, що підлягає визнанню нікчемним з моменту його укладення.

Також Відповідач зазначає, що заборгованість за контрактом з вимогою щодо якої звернувся позивач, не підлягає стягненню, оскільки є погашеною на підставі п. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Позивач за первісним позовом подав відзив на зустрічний позов в якому стверджував, що на момент укладення спірного контракту ДП МОУ «Південь» було зареєстровано в податкових органах, а тому мало право здійснювати господарську діяльність.

Обставини справи, які встановлені судом.

В матеріалах справи наявний контракт купівлі-продажу N? 01.09/98 від 22.09.1998 р., укладений між ОСОБА_1 та державним підприємством Міністерства оборони «Південь».

За умовами п. 1.1. розділу 1 Контракту, за цим контрактом Продавець продає 100 (сто) контейнерів 20-футових, а Покупець оплачує і приймає товар в номенклатурі, кількості і по ціні, зазначеній в цьому контракті.

Згідно до п. 1.2. розділу 1 Контракту, сума контракту складає 100 000.00 (сто тисяч) доларів США із розрахунку 1 000.00 (одна тисяча) доларів США за 1 (один) контейнер.

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 Контракту, Покупець доставляє і розміщує товар на території ТОВ «Промтоварний ринок» (вулиця рожева) у відповідності із складеною Покупцем схемою розміщення торгових місць, про що між сторонами складається акт розміщення та установки контейнерів.

Пунктом 3.1. Контракту встановлено, що вартість одиниці відпущеного продавцем товару складає 1 000.00 (одна тисяча) доларів США.

Розрахунок за товар, що передається по дійсному контракту здійснюється безготівковим шляхом або готівкою за вибором Продавця в національній грошовій валюті України по курсу НБУ, що встановлений на день платежу (п.3.2. Договору).

Покупець зобов`язується виплатити грошові кошти Продавцю до 22 вересня 2018 року включно (п.3.3. Договору).

На підтвердження виконання умов договору щодо поставки товару до суду подано Акт розміщення та установки контейнерів до контракту купівлі-продажу № 01.09/98 від 22.09.1998 р., що датований 30.09.1998 р.

За змістом цього Акту вбачається, що Продавець передав, а покупець прийняв 100 (сто)контейнерів 20-футових. Покупець підтверджує, що контейнери розміщені і установлені Продавцем на території ТОВ «Промтоварний ринок» (вулиця Рожева) у відповідності із наданою Продавцем схемою розміщення торгових місць.

Вищезазначені Контракт та Акт від імені Покупця підписано директором ОСОБА_4 .

Дата складення контракту 22.09.1998 р., дата підписання Акту - 30.09.1998 р.

13.09.2011року Ухвалою господарського суду Одеської області порушено провадження у справі № 1/17-3666-2011 про визнання банкрутом ДП «ТВК».

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.11.2011 року зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Луганська вугільна компанія» подати в десятиденний строк оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ДП «ТВК» у офіційний друкований орган (газети «Голос України» чи «Урядовий кур`єр») з метою виявлення всіх кредиторів та можливих санаторів. Оголошення повинно відповідати вимогам п. 5 ст. 11 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Докази опублікування оголошення надати суду.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, на виконання ухвали суду від 23.11.2011, було опубліковано в газеті «Голос Україна» № 228 (5228) від 03.12.2011р.

Заяви кредиторів приймалися протягом 30-ти днів з дня опублікування оголошення.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду Одеської області від 18.04.2012 року затверджено реєстр вимог кредиторів у справі № 1/17-3666-2011 про банкрутство Державного підприємства «ТВК».

Висновок суду.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 55 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про судоустрій України і статус суддів» гарантовано право кожному захищати свої права та інтереси у суді.

Відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України №683-р від 17.06.2009 року цілісний майновий комплекс ДП «Південь» передано із сфери управління Міністерства оборони України до сфери управління Держкомпідприємництва.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 року №84-р єдиний майновий комплекс Державного підприємства «ТВК» () передано із сфери управління Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва до сфери управління Фонду Державного майна у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію.

Згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.02.2011 року №164 «Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації» та від 15.02.2011 року №189 «Щодо приватизації ЦМК Державного підприємства «ТВК», цілісний майновий комплекс ДП «ТВК» було включено до переліку об`єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації (шляхом продажу за конкурсом) та прийнято відповідне рішення про приватизацію.

Згідно із Статуту (останньої редакції) ДП «ТВК» є правонаступником державного підприємства «Південь», створеного відповідно до наказу Міністерства оборони України від 15.07.1998 року №286 та перейменованого згідно з наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 12.10.2020 року №315.

В матеріалах справи міститься копія Наказу Міністра Оборони України від 15.07.1998 року № 286 «Про створення ДП МОУ «Південь».

Відповідно до п. 1 даного Наказу вирішено створити ДП МОУ «Південь» за адресою, Одеська область, Овідіопольський район, 7-й кілометр Овідіопольської дороги.

Пунктом 4 цього ж Наказу Заступника Міністра оборони України - Командувача Сил повітряної оборони України в термін до 20 серпня 1998 р. зобов`язано подати на затвердження Міністру оборони України встановленим порядком перелік майна, узгоджений із зацікавленими управліннями центрального Міністерства оборони України, яке передається на баланс державного підприємства «Південь».

Статут ДП МОУ «Південь» затверджено Наказом № 286 від 15.07.1998 року (додаток до Наказу).

Статут зареєстровано в Овідіопольській районній державній адміністрації 23.06.1999 року за № 0010167.

Відповідно до п. 3.1. Статуту Підприємство є юридичною особою. Права і обов`язки юридичної особи Підприємство набуває з дня його державної реєстрації. Підприємство не має у своєму складі інших юридичних осіб.

Відповідно до п. 3.2. Статуту Підприємство здійснює свою діяльність, на основі та відповідно до чинного законодавства України і Статуту, який затверджується органом управління майном.

Згідно до ст. 23 ЦК Української РСР 23.11.1963 р., юридичними особами визнаються організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов`язки, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі або в третейському суді.

Відповідно до ст. 26 ЦК Української РСР 23.11.1963 р., юридична особа має цивільну правоздатність відповідно до встановлених цілей її діяльності.

Правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення, а у випадках, коли вона повинна діяти на підставі загального положення про організації даного виду, - з моменту видання компетентним органом постанови про її утворення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації.

Статтею 28 ЦК Української РСР 23.11.1963 р. визначено, що юридичні особи утворюються в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Законом України «Про підприємства в Україні» від 26.02.1991 року (в редакції від 28.02.1998 року) було встановлено, підприємство створюється згідно з рішенням власника (власників) майна чи уповноваженого ним (ними) органу, підприємства-засновника, організації або за рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Рішення про створення підприємства у випадках, передбачених чинним законодавством, приймається за погодженням з Антимонопольним комітетом України. Підприємство може бути створено внаслідок примусового поділу іншого підприємства відповідно до антимонопольного законодавства України. (ч.1 ст. 5 Законом України «Про підприємства в Україні»)

Підприємство набуває прав юридичної особи від дня його державної реєстрації. (ч.4 ст. 5 Законом України «Про підприємства в Україні»)

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про підприємства в Україні», підприємство вважається створеним і набуває прав юридичної особи з дня його державної реєстрації.

Державна реєстрація підприємств здійснюється відповідно до Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про підприємництво» № 698 від 26.02.1991 (в редакції від 07.03.1998 року), Державна реєстрація підприємництва проводиться у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцем діяльності або проживання, якщо інше не передбачено законодавчими актами Української РСР.

На виконання статті 8 Закону України «Про підприємництво», Постановою КМУ від 25 травня 1998 р. № 740 затверджено Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності (далі - Положення).

Згідно до п. 3 Положення, для державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи власник (власники), уповноважений ним (ними) орган чи особа (заявник) особисто або поштою (рекомендованим листом) подають до органу державної реєстрації:

а) установчі документи в повному обсязі для створюваної організаційно-правової форми суб`єкта підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства:

рішення власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу про створення юридичної особи (крім приватного підприємства). Якщо власників або уповноважених ними органів два і більше, таким рішенням є установчий договір, а також протокол установчих зборів (конференції) у випадках, передбачених законом; статут, якщо відповідно до законодавства це необхідно для створюваної організаційно-правової форми суб`єкта підприємницької діяльності;

б) реєстраційну картку встановленого зразка, яка є одночасно заявою про державну реєстрацію (додаток 1 до цього Положення);

в) документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію;

г) документ, що засвідчує сплату власником (власниками) внеску до статутного фонду суб`єкта підприємницької діяльності в розмірі, передбаченому законом, за наявності всіх документів, зазначених у цьому Положенні, орган державної реєстрації зобов`язаний протягом не більше п`яти робочих днів з дня їх надходження внести дані реєстраційної картки

до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності (автоматизованої системи збирання, накопичення, обробки та оперативного надання інформації про суб`єкти підприємницької діяльності) та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом юридичної особи (додаток 3 до цього Положення), який надається органу державної реєстрації органом державної статистики, або з ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів (додаток 4 до цього Положення).

Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, виданого Овідіопольською районною державною адміністрацією, ДП МОУ «Південь» 23.06.1999 року в журналі обліку реєстраційних справ за номером реєстрації №0010167, здійснено реєстрацію даного підприємства.

Аналогічні дані, щодо дати реєстрації юридичної особи вбачаються із роздруківки з Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також із витягу з Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, поданих позивачем за первісним позовом, разом із позовною заявою та відзивом на зустрічну позовну заяву.

З аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що юридична особа вважається створеною та набуває власну правосуб`єктність з моменту реєстрації, як суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи.

З огляду на зазначене, ДП МОУ «Південь» набуло статусу юридичної особи і отримало цивільну право та дієздатність з 23 червня 1999 року.

Таким чином, на момент укладення контракту купівлі-продажу № 01.09/98 від 22.09.1998 р. та Акту розміщення та установки контейнерів від 30.09.1998 р. ДП МОУ «Південь» ще не набуло статусу юридичної особи, не мало власної право і дієздатності, а отже не могло укладати жодних правочинів.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 44 ЦК Української РСР, у письмовій формі, повинні укладатись зокрема, угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч.2 ст. 44 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 29 ЦК УРСР, юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов`язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Стаття 63 Цивільного кодексу Української РСР 23.11.1966 року, наслідки укладення угоди особою, не уповноваженою на це або з перевищенням повноважень.

Угода укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Відповідно до п. 6.2. Статуту, Управління Підприємством здійснює його керівник.

Пунктом 6.3. Статуту встановлено, що наймання керівника здійснюється Органом управління майном шляхом укладення з ним контракту. Підприємство самостійно визначає структуру управління і встановлює штати.

Таким чином, повноваження керівника підприємства на укладення контрактів від імені юридичної особи не можуть виникати раніше, ніж сама юридична особа.

А отже, такий договір не може створювати жодних юридичних наслідків для ДП «ТВК» (правонаступник ДП МОУ «Південь»).

При цьому, суд відхиляє заперечення позивача за первісним позовом про те, що на момент укладення спірного контракту, ДП МОУ «Південь» було взято на облік в Овідіопольській державній податковій службі, оскільки закон не пов`язує момент створення юридичної особи з моментом її реєстрації як платника податків.

Таким чином, оскільки Покупець не виявляв свою волю до вчинення правочину, контракт та акт від його імені був підписаний до набуття ним відповідної право та дієздатності, то відповідно Контракт купівлі-продажу № 01.09/98 від 22.09.1998 року є таким, що не вчинений, права та обов`язки за цим контрактом ДП «ТВК» не набуло, а правовідносини за цим контрактом не виникли.

Згідно з підпунктом 2.15 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Суд зауважує на тому, що, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути: договір, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, акти приймання товарів і послуг, тобто первинні документи.

Такі висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 23.07.2018 у справі № 925/1048/17.

Суд зауважує, що єдиними документами, наданими на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем, є контракт та акт приймання-передачі, підписані особою, яка не мала повноважень на їх підписання, оскільки підписані до дати набуття юридичною особою-відповідачем цивільної дієздатності. Жодних інших документів, які б підтверджували фактичне отримання товару, матеріли справи не містять. Також, Позивачем не надані докази ідентифікації товару (колір, маса, нумерація та інш.); листи-повідомлення про готовність Покупця прийняти товар, накладні (договори) про перевезення товару та схема надана Продавцеві Покупцем для розміщення; будь-які контакти продавця для ведення переговорів з Покупцем, будь-які претензії до Відповідача про наявну заборгованість за 30 років з дня укладення контракту.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 року №88, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування.

Окрім того, відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів Затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 24 липня 1997 р. N 159, діючої у період створення підприємства та до теперішнього часу, на балансі підприємства відсутні будь-які відомості про використання у виробничій діяльності підприємства, за сумою витрат, пов`язаних із виготовленням, придбанням, доставкою, спорудженням, встановленням, страхуванням під час транспортування, державною реєстрацією, реконструкцією, модернізацією та іншим поліпшенням основних фондів.

У постанові від 16.03.2021 року у справі № 580/2490/19 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що: «однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції».

Суд зазначає, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, суду у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин фактичних прав та обов`язків сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. При цьому, зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, фактичне здійснення господарської операції повинно підтверджуватися, в тому числі, й реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо), обставинами здійснення перевезення товару, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо (схожі висновки викладено у постанові Верховного суду від 18.04.2018 р. у справі №911/917/15, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).

Суд звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.11.2020 у справі №910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Разом з тим, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Так, за твердженням відповідача господарська операція щодо придбання контейнерів в бухгалтерському обліку ДП МОУ «Південь» та в подальшому у правонаступника ДП «ТВК» не відображена. Жодна документація щодо правонаступництва ДП «ТВК» прав та обов`язків ДП МОУ «Південь» не містила відомостей щодо відповідної господарської операції та наявності заборгованості за контрактом.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до суду із заявою про визнання його кредитором у справі про банкрутство № 1/17-3666-2011 та про включення вимог до реєстру вимог кредиторів ДП «ТВК».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції від 16.10.2011р.) (далі - Закон № 2343-XI), конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до практики Верховного Суду вимоги кредиторів, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, є конкурсними незалежно від строку виконання грошових зобов`язань боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 904/1693/19, постанова від 08.08.2023 року у справі № 904/1954/21).

Аналіз приписів частин першої, четвертої статті 23 Закон № 2343-XI свідчить про те, що з моменту офіційної публікації оголошення про порушення щодо боржника справи про банкрутство є таким, що фактично настав, строк виконання усіх зобов`язань боржника, які виникли до моменту порушення щодо нього провадження у справі про банкрутство, і, незалежно від настання строку їх виконання, кредитори за такими зобов`язаннями зобов`язані заявити грошові вимоги до боржника у справі про банкрутство з додержанням тридцятиденного строку від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство, бо протилежне матиме наслідком втрату такими вимогами статусу конкурсних і їх включення до реєстру як вимог шостої черги (правова позиція, наведена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2018 у справі №903/984/16, від 13.11.2018 у справі №909/1056/15, від 12.12.2018 у справі №910/30188/15, від 09.04.2019 у справі № 923/436/17, від 29.01.2019 у справі №909/722/14, від 12.02.2019 у справі №914/1096/18, від 05.12.2019 у справі №910/1678/19, від 05.12.2019 у справі №910/1678/19, від 24.07.2020 у справі № 904/3060/19.

Норми статті 1 та частини першої статті 23 Закону № 2343-XII пов`язують статус конкурсних грошових вимог виключно з моментом виникнення відповідного зобов`язання боржника (постанова ВС від 20.02.2019 року у справі № 921/184/16-г/10).

Відповідно до ч. 15 ст. 11 Закону № 2343-XII після офіційного оприлюднення ухвали про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті судової влади України всі кредитори незалежно від настання строку виконання зобов`язань мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника згідно із статтею 14 цього Закону.

Тобто, з моменту публікації оголошення строк виконання зобов`язань боржника, що виникли до порушення справи про банкрутство, є таким, що фактично настав.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 2343-XII (у редакції від 16.10.2011р.), конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

При цьому, згідно з ч.2 ст.14 Закону України № 2343-XII (у редакції від 16.10.2011р.), вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Рекомендації Президії Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»:

8.12. Згідно з частиною 2 статті 14 Закону № 2343-XII вимоги конкурсних кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів.

Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Погашення вимог кредиторів щодо цивільно-правових зобов`язань, що відбувається внаслідок застосування частини 2 статті 14 Закон № 2343-XI, слід вважати припиненням цих зобов`язань відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України, а стосовно зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) - погашенням податкового зобов`язання у розумінні Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Юридичний аналіз приписів частин 1, 2 статті 14 Закону № 2343-XII, в редакції на період здійснення процедури розпорядження майном щодо боржника у справі № 1/17-3666-2011, який завершився затвердженням реєстру вимог кредиторів, дозволяє зробити висновок про те, що конкурсний кредитор, який пропустив 30-денний строк на заявлення своїх вимог у справу про банкрутство втрачає таке право, оскільки такий строк є присічним та в силу зазначеної норми закону припиняє існування грошового зобов`язання, за яким може бути заявлена така грошова вимога.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.05.2018 у справі № 27/58б, від 28.01.2020 у справі № 1-7/158-09-3124, від 30.01.2020 у справі № 01/5026/333/2011.

Наступні редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також КУзПБ не містили перехідних положень, які надавали б конкурсному кредитору право поновити строки пред`явлення грошових вимог.

Отже, в силу спеціальної норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції від 16.10.2011р.), зобов`язання Державного підприємства «ТВК» перед ОСОБА_1 є погашеними (припиненими), починаючи з 03.01.2012 року.

Конституція України - це Основний Закон України, що закріплює головні засади організації держави та суспільства, утверджує конституційні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, конституційний (державний і суспільний) лад.

Статтею 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У свою чергу, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж органом державної влади чи його посадовою особою дій або невчинення їх у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (п.1.ст. 2 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо

Оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів із точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку є усунення протиріч між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають із отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (п.81) (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам Закону, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або частково.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) указано, що договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав й обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦКУ передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З наведеного випливає, що договір - це поєднання декількох істотних умов, що фактично забезпечують його дотримання й існування, серед яких:

1) волевиявлення двох і більше сторін, що проявляється в компромісі (домовленості);

2) націленість сторін на настання певних наслідків, покладення на них прав й обов`язків, їх зміну чи припинення. Указане свідчить про правову природу такого договору як юридичного факту.

Крім того, під час використання терміна "договір" варто взяти до відома й те, що мають на увазі в цьому разі - документ, зобов`язання, що виникли за договором, чи юридичний факт.

Це має значення, оскільки саме визнання договору недійсним означає визнання його недійсним як юридичного факту, наслідком якого є недійсність зобов`язань сторін, що виникли на підставі договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили".

Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків.

З урахуванням вказаного, приймаючи до уваги категорію вірогідності доказів, суд вважає, що у даному випадку більш вірогідними є докази, надані Відповідачем щодо відсутності факту здійснення постачання товару. Оскільки доказами, наданими Позивачем (за первісним позовом) у цій частині, є не лише контракт та акт, складені та підписані поза межами дієздатності юридичної особи та особою яка не була уповноважена на їх підписання, а й Перелік основних фондів, які передаються на баланс державного підприємства Міністерства оборони України «Південь», що затверджений Наказом Міністерства оборони України №421 від 24.11.1998 року, документи (службові записки, бухгалтерська довідка, акт інвентаризації майна, тощо) якими підтверджено відсутність передання підприємству на баланс вказаних контейнерів, кредиторської заборгованості перед ОСОБА_1 та відсутність жодних господарських взаємовідносин, прийняття позивачем досудових заходів направлених на стягнення та заявлення своїх вимог як кредитора при порушенні справи про банкрутство ДП «ТВК» .

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України встановлено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Щодо доводів позовних вимог за зустрічною позовною заявою ДП «ТВК» про визнання правочину нікчемним, суд зазначає наступне:

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 161/3245/15-ц, у якій суд зазначив, що відповідно до норм ЦКУ недійсним можна визнати лише договір як правочин. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документа не можуть бути визнані недійсними.

Водночас, як зазначив Касаційний цивільний суд у постанові від 10.03.2021 р. у справі № 201/8412/18, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлювати суд на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Під час ухвалення рішення Суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв`язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також зобов`язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п`ятою статті 216 ЦК України.

Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналіз статті 216 ЦК України доводить, що у разі застосування реституції та повернення сторін у попереднє становище наслідки розірвання договору не застосовуються до спірних правовідносин, а тому суд не вправі стягувати заборгованість за Контрактом купівлі-продажу №01.09/98 від 22.09.1998 року та Актом розміщення та встановлення контейнерів до Контракту купівлі-продажу №01.09/98 від 22.09.1998 року, який за законом є нікчемним.

Відповідно до Постанов Верховного Суду по справі №616/137/16-ц від 15.03.2018 року та справа №916/3156/17 від 4 червня 2019 року, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70).

На підставі вищевикладеного, доводи сторони не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судом обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому.

Таким чином, вимоги зустрічної позовної заяви Державного підприємства «ТВК» щодо визнання нікчемності Контракту купівлі-продажу №01.09/98 від 22.09.1998 року не підлягають задоволенню.

Судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2-13, 77-80, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ДП «ТВК» про стягнення заборгованості - відмовити.

В задоволені зустрічної позовної заяви ДП «ТВК» до ОСОБА_1 про визнання Контракту купівлі-продажу №01.09/98 від 22.09.1998 року нікчемним - відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Кириченко П. Л.