Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4799/23 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/4799/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Фрегера Геннадія Йосиповича на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , як майно, що є особистою власністю одного з подружжя та вирішити питання судових витрат.

Позов мотивував тим, що 08 листопада 2019 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , який за рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2023 року було розірвано.

Вказував, що за час перебування у шлюбі він 25 лютого 2020 року купив вищезгадану квартиру за власні заощадження, які мав ще до його укладання. Наявність заощаджень підтверджується депозитними договорами з АТ "Державний ощадний банк України" та довідкою банку про їх повернення.

Приймаючи до уваги, що спірну квартиру придбав за особисті кошти, які він заощаджував ще до укладення шлюбу, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача адвокат Фрегер Г.Й. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що судове рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Вказує, що для придбання квартири позивачем використані власні заощадження у розмірі 241 247,00 грн, зароблені до укладення шлюбу із відповідачкою. За короткий проміжок часу 3 місяці, під час якого сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, неможливо отримати такий дохід, який би дав змогу їм придбати квартиру.

Також, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що у позивача був автомобіль марки «Volkswagen Golf», який він продав ОСОБА_4 , що останній підтвердив, коли був допитаний в якості свідка.

Крім того, судом не надано жодної правової оцінки, що одразу після розірвання шлюбу відповідачка набула у власність іншу квартиру у місті Звягелі. При цьому з наданих нею довідок про доходи вбачається, що її доходів явно не достатньо для купівлі одразу двох квартир.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У режимі відеоконференції позивач та його представник адвокат Фрегер Г.Й. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити і надали пояснення. які відповідають доводам скарги та змісту позовних вимог.

Представник відповідачки адвокат Семенька В.М. в режимі відеоконференції апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд мотивував своє рішення недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2019 року, який 26 січня 2023 року було розірвано на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області. За час перебування у шлюбі 25 лютого 2020 року вони придбали спірну квартиру.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 25 лютого 2020 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Якубовською Т.О., позивач придбав у ОСОБА_5 за 241 247,00 гривень квартиру АДРЕСА_1 .

Правовий режим майна подружжя загалом передбачає, що подружжю під час шлюбу належить не тільки спільна сумісна власність, а й особиста (приватна, роздільна) власність кожного з подружжя. Відповідно, правовий режим майна подружжя можна, у свою чергу, поділити на дві групи: майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності (режим спільності) та майно, яке є особистою приватною власністю дружини та чоловіка (режим роздільності).

В свою чергу, особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено у статті 57 СК України.

Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Натомість, за правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частинами 1-3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення чинного на даний час закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Колегія суддів виходить з того, що будь які доводи сторін в частині обґрунтування отриманих доходів у продовж відповідного часу неможливо достеменно перевірити, тому висновки суду першої інстанції в частині ненадання доказів наявності у позивача власних коштів у розмірі, достатньому для придбання вищезазначеної квартири на час укладання договору купівлі-продажу є правильними та грунтуються на вимогах закону.

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також суд зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Беззаперечним є той факт, що спірне майно було придбане 25 лютого 2020 року, тобто у період часу, коли сторони перебували у шлюбі, підтримували подружні відносини, вели спільне господарство, оскільки протилежного судом не встановлено.

У цьому контексті, на переконання колегії суддів, не може залишитися поза увагою суду нотаріально посвідчена згода другого з подружжя від 25 лютого 2020 року на укладення договору купівлі-продажу, у якій зазначено, що майно, яке буде придбане, буде придбане за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, тобто сторони 2020 році не мали непорозумінь з приводу доходів чи власності сім`ї (подружжя).

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б виключали використання для оплати за даним договором коштів, що належали на праві власності ОСОБА_2 або спільних коштів подружжя.

Факт повернення ОСОБА_1 коштів у сумі: 30 266,74 грн, 621,02 євро та 7103,17 доларів США з АТ "Державний ощадний банк України" по закінченні строку дії депозитних договорів у листопаді 2016 року не є доказом існування зазначених коштів у власності позивача в лютому 2020 року на час укладання договору купівлі-продажу квартири.

У судовому засіданні встановлено факт придбання ОСОБА_1 автомобіля марки «Volkswagen Golf» у 2017 році за 5000 доларів США, що визнається сторонами.

Разом з тим, є неприйнятними доводи позивача про використання для придбання автомобіля коштів, позичених у ОСОБА_4 , оскільки заявлена позика не підтверджена належними та допустимими письмовими доказами.

Показання свідка ОСОБА_4 та його розписка від 05 травня 2023 року про отримання від ОСОБА_1 коштів у сумі 2500 доларів США не спростовують заперечень відповідача щодо витрачання ОСОБА_1 значної частини власних заощаджень на інші цілі, ніж придбання спірної квартири.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповідачки на час придбання квартири власних коштів, які могли бути використані при укладенні цього правочину.

Як убачається із матеріалів справи протягом 2015 2020 років ОСОБА_2 мала сталий дохід за місцем виконуваної роботи, проживала у гуртожитку, де сплачувала комунальні послуги із врахуванням статусу учасника бойових дій починаючи із 03 березня 2018 року.

Крім того, вона отримувала певні доходи від надання в оренду третім особам належних їй на праві власності земельних ділянок, загальною площею 4, 34 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.52-59, 69-83)

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким місцевий суд дав належну правову оцінку.

Тому, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Фрегера Геннадія Йосиповича залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 04 грудня 2024 року.