ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марченко Галини Іванівни

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року, ухвалені суддею Гольник Л.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» кошти у сумі 691293,18 грн., з яких грошові кошти в сумі 127080,00 грн. основний борг, 64145,27 грн. 3% річних, 148397,63 грн. індекс інфляції, 251670,28 грн. процент за безпідставно отримані кошти, 100000 грн. моральна шкода.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.07.2017 року між ТДВ «Полтаватрансбуд» та позивачем укладено Договір № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Згідно з п. 1.1 Договору продавець продає, а покупець купує майнові права на 2-х кімнатну квартиру, будівельний АДРЕСА_1 . Предметом договору є майнові права на об`єкт, який після набуття покупцем його у власність, реалізується шляхом набуття прав власності на об`єкт після введення в експлуатацію та оформлення покупцем відповідних правовстановлюючих документів.

На виконання умов Договору позивач перерахувала відповідачу: 25.07.2017 року - 100 000,00 грн., 26.07.2017 - 110 600,00 грн., 09.10.2018 - 200 000,00 грн., 12.11.2018 року - 200 000,00 грн., 05.04.2019 - 24 800,00 грн., всього 635 400,00 грн.

Після введення будинку в експлуатацію, квартира з відповідним будівельним номером позивачу не була передана.

Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, що підтверджується технічною документацією на житловий будинок, оскільки квартири за номером АДРЕСА_2 за вказаною адресою взагалі не існує.

Зазначає, що відповідач порушив істотну умову щодо предмету договору.

Позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача та її близьких родичів, а саме внаслідок порушення Закону України «Про захист прав споживачів». Починаючи з 2019 року, позивач не може отримати ані квартиру, ані повернути кошти за договором. Відповідач не бажає виконувати своїх обов`язків за договором, завдаючи позивачу значних моральних страждань, які полягають: у неможливості отримати житло, на яке позивач розраховувала, неможливості користуватися житлом, користуватися своїми коштами, які позивач могла використати на придбання іншого житла. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 100000 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 127080,00 грн., інфляційні втрати 7624,80 грн., 3% річних 1932,31 грн., всього 136637,11 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» на користь держави судовий збір в сумі 1366,37 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивачем сплачено відповідачу платежі на загальну суму 635400,00 грн., а відповідач 08.10.2021 повернув ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 508320 грн., тому наявні правові підстави для стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» на користь ОСОБА_1 залишку коштів не повернутих позивачу у розмірі 127080,00 грн.

Місцевим судом враховано, що постановою Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 552/3453/19, серед іншого, скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29.03.2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ТДВ «Полтавтрансбуд» про визнання недійсним пункту 4.8 договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року. Визнано недійсним пункт 4.8 договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року в частині фрази «зменшену на 25 %».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції та три проценти річних, а саме нарахування на суму боргу у сумі 635400 грн. індексу інфляції за період з 01.09.2021 по 07.10.2021 року, тобто за період з моменту ухвалення постанови Верховним Судом до часу перерахунку позивачу суми боргу.

Суд визнав безпідставними вимоги позову про стягнення суми заборгованості в частині нарахування на суму боргу індексу інфляції за період з 25.07.2017 до 01.09.2021 року та три проценти річних за цей період.

Окрім того вказав, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення їй моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з діями відповідача, не обґрунтувала з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні, тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Марченко Галини Іванівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 5830,60 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Марченко Галина Іванівна, просила їх змінити в частині відмовлених вимог та ухвалити нові судові рішення, якими заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Від Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду оскаржуються лише в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції за період з 25.07.2017 до 01.09.2021 року, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається їх законність та обґрунтованість.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідають вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року укладено договір між ТДВ «Полтаватрансбуд» та ОСОБА_1 , згідно якого продавець продає, а покупець купує майнові права на 2-х кімнатну квартиру загальною площею 70,2 кв.м, розташовану на 6 поверсі в житловому будинку, будівництво якого ведеться за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 15-17).

Предметом договору є майнові права на об`єкт, який після набуття покупцем його у власність, реалізується шляхом набуття прав власності на об`єкт після введення в експлуатацію та оформлення покупцем відповідних правовстановлюючих документів. За умови виконання своїх обов`язків за цим Договором Покупець одержує у продавця документи, необхідні для оформлення правовстановлюючих документів, що підтверджує право власності Покупця на Об`єкт (п. 1.4 Договору).

На виконання умов Договору позивач перерахувала відповідачу грошові кошти, зокрема згідно платіжного доручення від 25.07.2017 року сплачено 100 000,00 грн., платіжного доручення від 26.07.2017 року - 110 600,00 грн., платіжного доручення від 09.10.2018 року - 200 000,00 грн., платіжного доручення від 05.04.2019 року - 24 800,00 грн., всього 635 400,00 грн. (т. 1, а.с. 32-33).

Відповідно до п. 3.1. Договору вартість майнових прав становить 631800,00 грн., яку покупець повинен сплатити до 30.09.2018 року (п. 3.4 Договору).

22.01.2019 року відповідач звернувся з листом до ОСОБА_1 , яким повідомив про відмову від договору, оскільки ОСОБА_1 порушено умови договору про оплату до 30.09.2018 року, а саме вона станом на дату настання кінцевого строку оплати 30.09.2018 року сплатила лише 210 600,00 грн., а повинна була сплатити 631 800,00 грн.

Вказані обставини встановлені судами при розгляді у справі № 552/3453/19 за позовом ОСОБА_1 до ТДВ «Полтавтрансбуд», Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру частково недійсним, визнання незаконним припинення договору купівлі-продажу майнових прав, встановлення факту нумерації квартири, зобов`язання вчинити дії, визнання права власності на майнові права відповідно до положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Київського районного суду м. Полтави у справі № 552/3453/19 від 15.09.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв?язку з безпідставністю. Вказане рішення постановою Полтавського апеляційного суду від 29.03.2021 залишено без змін (т. 1, а.с. 243-257).

01.09.2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29.03.2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ТДВ «Полтавтрансбуд» про визнання недійсним пункту 4.8 договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року скасовано та дану позовну вимогу задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 4.8 договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року в частині фрази «зменшену на 25 %». Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15.09.2020 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29.03.2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «Полтавтрансбуд», Департаменту з питань реєстрації про визнання недійсними пунктів 4.5, 4.5.1, 4.7 договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року про застосування наслідків недійсності договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року шляхом визнання його чинним (діючим, не припиненим), визнання факту, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав на квартиру, визнання права власності на квартиру та скасування державної реєстрації права власності на квартиру змінено, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови (т. 1, а.с. 70-82).

Згідно з платіжним дорученням № 3306 від 08.10.2021 року ТДВ «Полтаватрансбуд» повернув ОСОБА_1 508 320,00 грн. з призначенням платежу: повернення грошових коштів згідно постанови Верховного Суду від 01.09.2021 року у справі № 552/3453/19, без ПДВ (т. 1, а.с. 224).

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно п. 3.1 та 3.4 укладеного між сторонами договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру вартість майнових прав становить 631800 грн., вказану суму ОСОБА_1 мала оплатити до 30.09.2018.

В свою чергу, ОСОБА_1 станом на 30.09.2018 на виконання умов даного договору було сплачено грошові кошти у сумі 210 600,00 грн., тобто не в повному обсязі.

В подальшому, після закінчення визначеного сторонами строку оплати майнових прав на квартиру, ОСОБА_1 продовжувала перераховувати кошти на рахунок відповідача.

Згідно п.п. а) п. 4.4 Договору продавець має право відмовитися від цього договору у разі порушення покупцем своїх зобов`язань, передбачених розділом 3 цього договору (в тому числі порушення строку оплати згідно графіку).

Внаслідок порушення позивачем умов даного договору, він був припинений внаслідок односторонньої відмови відповідача, про що було 22.01.2019 письмово повідомлено ОСОБА_1 .

Пунктом 4.6 Договору передбачено, що у випадку відмови продавця від цього договору з підстав передбачених п.п. а) або б) п. 4.4. цього договору продавець зобов`язаний повернути покупцю суму здійснених ним платежів.

26.06.2020 року платіжним дорученням № 3138 відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти в сумі 476 550 грн. згідно Договору № 51 від 25.07.2017 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , в т.ч. ПДВ 79425,00 грн., які ОСОБА_1 10.07.2020 повернула відповідачу як помилково направлені (т. 1, а.с. 221-223).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов Договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 635400 грн.

Тобто, кошти отримані відповідачем були набуті на відповідній правовій підставі, а саме відповідно до Договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року.

На виконання постанови Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 552/3453/19, в якій встановлено, що Договір № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25 липня 2017 припинений внаслідок односторонньої відмови продавця, відповідач 08.10.2021 перерахував ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 508320 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 залишок коштів неповернутих позивачу у розмірі 127080 грн., оскільки правові підстави на якій грошові кошти набуті відповідачем відпали.

Рішення суду в даній частині учасниками справи не оскаржено.

В силу положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), постановах Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 920/505/22, від 18 травня 2023 року у справі № 910/4176/22, сформульовано висновок про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Встановивши, що відповідач 08.10.2021, на виконання постанови Верховного Суду від 01.09.2021 перерахував ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 508320 грн., суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції та три проценти річних, а саме нарахування на суму боргу у сумі 635400 грн. індексу інфляції за період з 01.09.2021 по 07.10.2021 року, тобто за період з моменту ухвалення постанови Верховним судом до часу перерахунку позивачу суми боргу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про безпідставність позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості в частині нарахування на суму боргу індексу інфляції та трьох відсотків річних за період з 25.07.2017 до 01.09.2021 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Разом з тим, звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Суд першої інстанції враховуючи, що саме позивачем порушено умови Договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 25.07.2017 року укладеного між ТДВ «Полтаватрансбуд» та ОСОБА_1 , внаслідок чого відповідач відмовився у односторонньому порядку від виконання договору, з огляду на те, що відповідач неодноразово направляв кошти позивачу, які остання повернула назад ТДВ «Полтаватрансбуд», прийшов до правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Марченко Г.І. в апеляційному порядку також оскаржено додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року, яким її заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з ТДВ «Полтаватрансбуд» на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 5830,60 грн.

Суд першої інстанції, виходячи з принципів справедливості, розумності та реальності адвокатських послуг, прийшов до висновку, що визначений адвокатом Марченко Г.І. розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом частин першої-третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18

Місцевим судом встановлено, що 28.09.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Марченко Г.І. укладено угоду про надання правничих послуг.

Предметом угоди є надання послуг по захисту інтересів клієнта в судах, правоохоронних органах, підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, без обмеження повноважень в частині захисту інтересів клієнта перед ТЗДВ «Полтаватрансбуд» в частині стягнення коштів по Договору № 51 купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Згідно Звіту про виконану роботу відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 28.09.2021 року, що укладений з ОСОБА_1 адвокатом Марченко Г.І. надано послуги в загальному розмірі 85551,45 грн.

Погодинна оплата: з розрахунку 82 години/8=10,2 днів, тариф МЗП за 1 робочий день, тобто 1775,00 грн за 1 робочий день 1775 х 10,2 = 18105,00 грн.

Оплата за вартістю документа: 51050,00 грн.

Гонорар успіху: 12% від суми задоволеного позову 136637,11 х 12% = 16396,45 грн.

При стягненні витрат на правову допомогу судом враховано, що адвокатом Марченко Г.І. надавалися послуги, які не були обумовлені розглядом даної справи, а саме ознайомлення та копіювання матеріалів справи Київського районного суду м. Полтави, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у ВП № 2 м. Полтави. Адвокат не складала відповідь на відзив у даній цивільній справі.

Виходичи з принципу реальності адвокатських послуг, критерію розумності його розміру та справедливості з урахуванням того, що вказана справа є аналогічною справою, яка вже була розглянута Октябрським районним судом м. Полтави, з урахуванням заперечень представника відповідача щодо завищення розміру судових витрат, місцевий суд дійшов висновку, що позивачу було надано послуги, з яких погодинна оплата складає 3 106,25 грн. (14/8 х 1775 = 3106,25 грн), за складання документів 10 000,00 грн., гонорар успіху 16396,45 грн.

Враховуючи, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів погоджується з визначеним місцевим судом розміром витрат на правову допомогу надану в суді першої інстанції у сумі 5830, 60 грн.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішеннь місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марченко Галини Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна