КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 760/2348/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року в складі судді Коробенка С. В.,

встановив:

31.01.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 27.03.2023 просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51592300, прийняте 12.03.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О., яким зареєстровано право власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивувала тим, що 13 лютого 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 13.02.2007, відповідно до якого банк надав позивачу кредит для його особистих потреб у сумі 90 000 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 13 лютого 2007 року укладений договір іпотеки №47243, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

12 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51592300, відповідно до якого відповідач на підставі договору іпотеки набув право власності на вказану квартиру.

Проте, на момент прийняття оскаржуваного рішення на квартиру поширювалася дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відповідач набув прав іпотекодержателя квартири тільки в день прийняття оскаржуваного рішення. Тому набуття відповідачем права власності на квартиру є неправомірним, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути скасоване.

Посилалася на те, що квартира підпадає під критерії майна, згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валют», не могло бути примусове відчужене (стягнуте) без згоди позивача, а остання такої згоди не давала.

Крім цього, на підтвердження виконання обов`язку щодо направлення позивачу письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідач надав нотаріусу копію вимоги про усунення порушення основного зобов`язання від 01.11.2017 та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого вимога про усунення порушення основного зобов`язання вручена позивачу 04.01.2018. Проте, відомості про відступлення прав за іпотечним договором від ПАТ «Укрсиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише 12.03.2020, тобто в день звернення стягнення.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року позов задоволено.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С. О. від 12.03.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51592300, щодо державної реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- відповідачем було здійснено дії щодо набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку;

- у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект» з огляду на те, що квартира, яка використовувалася позивачкою як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута ( шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» як забезпечення виконання позивачкою умов кредитного договору № 0 від 13.02.2007, укладеного в іноземній валюті.

- рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру є таким, що не відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та як наслідок, порушує приватне право позивачки.

- судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

04.04.2024 ТОВ «Кей-Колект» в особі ОСОБА_2 подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки позасудове задоволення вимог іпотекодержателя не є примусовим стягненням майна.

Суд першої інстанції не зазначив жодного доказу, на підставі якого встановлено ту обставину, що у позивачки на час виникнення спірних правовідносин не було права власності чи права користування будь-яким іншим нерухомим майном, окрім предмета іпотеки.

Позивачем не надано та матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження відсутності у неї іншого нерухомого житлового майна станом на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що постійним місцем її проживання є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що такі дії суду порушують принципи змагальності та диспозитивності, так як не ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказах, а виключно на припущеннях.

30.06.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Гудзера Т. С. через підсистему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з посиланням на практику Верховного Суду, сформовану у 2018-2019, про те, що підписавши іпотечний договір, в якому міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач надав згоду щодо звернення стягнення на заставлене майно, у зв`язку із чим Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Проте, на даний час Верховним Судом вже сформована стала судова практика, щодо вказаного питання.

Так, у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року по справі №592/10415/20 зазначено: «...щодо висновку суду першої інстанції про незаконність звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з поширенням на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення закону щодо тимчасової заборони відчуження.

Отже, неспроможним є довід апеляційної скарги про те, що підписанням іпотечного договору позивач надав згоду щодо звернення стягнення на іпотечне майно, через що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

В матеріалах справи міститься довідка про реєстрацію міста проживання особи від 22.01.2022, відповідно до якого позивач зареєстрована у вказаній квартирі з 2015 року.

Також, в матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.11.2020, сформована за реєстраційним номером облікової картки платника податків позивача, відповідно до якої за вказаними параметрами в реєстрі знайдено лише відомості щодо спірної квартири.

В матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.11.2020, з якої вбачається, що відповідач 18.02.2020 звернув стягнення на належну позивачу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаних доказів у їх сукупності достатньо для підтвердження факту, що на момент звернення стягнення позивач постійно проживала у квартирі, а в її власності не було іншого нерухомого майна.

Відповідач не надав докази на спростування факту відсутності у позивача на момент реєстрації права власності на квартиру іншого нерухомого майна та постійного проживання позивача у спірній квартирі.

В судовому засіданні представник ТОВ "Кей-Колект" - адвокат Мірвода А. М. апеляційну скаргу підтримала та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ключник А. В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 лютого 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 13.02.2007, відповідно до якого банк надав позивачу кредит для його особистих потреб у сумі 90 000 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 13 лютого 2007 року укладений договір іпотеки №47243. Предметом іпотеки є трикімнатна квартира, загальною площею 49,42 кв.м., житловою площею 33,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки, предмет іпотеки стане власністю іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В. О. 13 лютого 2007 року за реєстровим №251.

Відповідно до пункту 5.1. Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку".

У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз.2 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку") даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

13 лютого 2012 року між ПАТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу №2, відповідно до якого ПАТ "Укрсиббанк" відступило право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13.02.2007.

13 лютого 2012 року між ПАТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В. за № 649-650, відповідно до умов якого ТОВ "Кей-Колект" набуло прав іпотекодержателя, зокрема, і за договором іпотеки № 47243 від 13 лютого 2007 року.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору № №0 від 13.02.2007 та утворенням заборгованості в сумі 104 267,31 доларів США, ТОВ «Кей-Колект» надіслало на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання в порядку Закону України «Про іпотеку» за вих. № 01/11/17/733992 від 01 листопада 2017 року.

ОСОБА_1 як іпотекодателя було повідомлено, що у випадку невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ТОВ «Кей-Колект» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Факт отримання ОСОБА_1 вказаної вимоги підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою АТ «Укрпошта» про отримання від 04.01.2018.

Згідно з висновком про вартість об`єкта незалежної оцінки, ринкова вартість об`єкта оцінки: трикімнатної квартири, загальною площею 49,42 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 06.03.2020 становить 742 239 грн, в еквіваленті по курсу НБУ - 30 000 доларів США.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 51592300 від 12.03.2020, приватним нотаріусом Легкобит С. О., Київський міський нотаріальний округ, 12.03.2020 за ТОВ "Кей-Колект" зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:

«102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

104. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

109. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

110. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

111. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що:

«124. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

125. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

126. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом)».

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) вказано, що:

«07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 47,40 кв. м та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 20 травня 2008 року № VIV7GA, укладеного в іноземній валюті. Таким чином, у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «КБ «Приватбанк».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20) зазначено, що:

«відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира площею 37,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21) зазначено, що:

«реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у позасудовому порядку є примусовим зверненням стягнення на майно в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач стверджувала, що у неї відсутнє інше житло, належне їй на праві власності, крім квартири загальною площею 49,42 кв.м., житловою площею 33,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ТОВ "Кей-Колект" не довів те, що ОСОБА_1 має у власності інше житло та/або не проживає у спірній квартирі. Саме на відповідача як особу, що заперечує проти вказаних обставин, покладено обов`язок щодо доведення вказаних обставин.

Установивши, що предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позивача, не може бути примусово стягнуто на підставі норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, суд першої інстанції зробив правильний висновок про недотримання вимог закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Таке порушення є самостійною і достатньою підставою для скасування оспорюваного рішення державного реєстратора.

У справі, що переглядається, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права є належним способом захисту прав позивача у цій справі.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 756/5536/19 (провадження № 61-9103 св 21) вказано, що:

«судами попередніх інстанцій застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Разом із тим, поза увагою залишилися й доводи банку, які впливають на правильне застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, щодо наявності у позивача іншого житла й відчуження нею інших об`єктів нерухомого майна в період дії іпотеки. Висновки апеляційного суду про те, що предмет іпотеки є єдиним нерухомим майном та використовується як місце постійного проживання позичальника, що підтверджується, зокрема, копією паспорта позивача, не є беззаперечним доказом правильності застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 718/1816/21 (провадження № 61-3528сво22) зроблено висновок, що: «системний аналіз положень частини першої статті 58 Конституції України, частин першої та третьої статті 5 ЦК України дає підстави для висновку, що іпотекодержатель, звертаючись до державного реєстратора з метою позасудового врегулювання спору, повинен був керуватися тією правовою нормою, сформульованою в законі, яка була чинною на момент вчинення реєстратором відповідної дії, зокрема й звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації щодо нього права власності за іпотекодержателем. За умови дотримання вимог позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, чинних на момент вчинення такої дії, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є правомірним та не підлягає скасуванню судом. Враховуючи, що протягом 21 та 22 квітня 2021 року Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не діяв, за обставин прийняття 13 квітня 2021 року Верховного Радою України законів № 1381-IX та № 1382-IX, які опубліковані 22 квітня 2021 року та набрали чинності 23 квітня 2021 року, іпотекодержатель мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку без згоди іпотекодавця, адже Закон № 1381-IX не містить застереження про те, що його положення застосовуються до правовідносин не раніше дня його офіційного опублікування, а тому підстав для застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» станом на 22 квітня 2021 року не було».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що забезпечений іпотекою кредит надано позичальнику в іноземній валюті як фізичній особі для його особистих потреб (безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого правцівника), а саме на: Іпотечний кредит ( п. 1.4 договору про надання сплживчого кредиту №0 від 13.02.2007) і його повернення забезпечувалося іпотекою квартири, загальна площа якої становить 49,60 кв. метрів, тобто не перевищує 140 кв. метрів; за змістом кредитного договору він є споживчим; спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання; на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект». Доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності у неї іншого житлового приміщення на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, а також те, що спірна квартира є її постійним місцем проживання оскільки саме на відповідача як особу, що заперечує проти вказаних обставин покладено обов`язок щодо доведення таких обставин (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21)).

Крім цього, в матеріалах справи міститься довідка про реєстрацію місця проживання особи від 22.01.2022, відповідно до якої позивач зареєстрована у спірній квартирі з 2015 року.

Відповідно до відомостей Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.11.2020, сформованої за реєстраційним номером облікової картки платника податків позивача, наявні відомості лише щодо спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення ухвалене без додержання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.12.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук