н/п 2/490/1033/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2024 року м. Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва
у складі головуючого судді Шолох Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Твердохліб К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договір,-
У листопаді 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_2. , у якому позивач просила суд ухвалити рішення, яким: визнати недійсним договір про надання правової допомоги від 20.01.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2.; стягнути з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 500 доларів США (що еквівалентно на момент подання позову 56 625,00грн); стягнути з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1 9 073,60 грн судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що між сторонами укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого позивачем було сплачено 1 500 доларів США за надання послуг адвоката. Однак відповідач своїх зобов`язань не виконала, жодних дій адвокатом не вчинено і сплачені грошові кошти не повернуті.
Протоколом автоматизованого розподілу справи від 16.11.2023 року для розгляду цієї справи визначено суддю Шолох Л.М.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.11.2023 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
Представник позивача просив суд розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач станом на час розгляду справи правом на подання відзиву не скористався.
Враховуючи думку позивача, який просить розглядати справу за його відсутності та відсутності заперечень проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
ОСОБА_2. 22.05.2007 року отримала свідоцтво №449 адвоката згідно рішення №7 від 19.05.2007 року Миколаївської обласної КДКА, що підтверджується витягом з реєстру Національної асоціації адвокатів України.
20.01.2022 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги, у якому зазначено, що для виконання цього договору Клієнт надає адвокату наступні повноваження, серед інших - представляти права і законні інтереси в органах державної влади, місцевого самоврядування, перед третіми особами, а також у судах України загальної юрисдикції та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України, ГПК України, КАС України, КУпАП, надавати правову допомогу клієнту у кримінальних справах, які могли би бути пов`язані з клієнтом.
Цей договір підписано сторонами, про що свідчать їх підписи виконані власноруч та завірено печаткою «Адвокат ОСОБА_2». На зворотному боці зазначеного договору про надання правової допомоги наявна відмітка, а саме: «оплачено 1 500 у.е., що також завірено підписом та печаткою адвоката ОСОБА_2.
08.09.2023 року позивачем на адресу відповідача направлено досудову вимогу, в якій ОСОБА_1 просить ОСОБА_2. повернути їй безпідставно сплачені кошти у розмірі 1 500 у.е. протягом 30 календарних днів з огляду на те, що адвокатом не виконано жодної умови договору.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як вбачається з положень частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено перелік умов дійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Виходячи зі змісту положень ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, тому між сторонами виникли правовідносини, правове регулювання яких здійснюється згідно глави 63 ЦК України.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно зі ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.
Відповідно до наведених положень ст. 903 ЦК України плата за договором про надання послуг здійснюється замовником у розмірі, встановленому договором.
Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Відповідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказує на недійсність оскаржуваного договору оскільки під час його укладення сторонами не дотримано істотних умов договору надання послуг, а саме невизначено: предмет, ціну та строк дії.
Вивчиши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору про надання правової допомоги. У своїй позовній заяві позивач вказує на те, що вона звернулася до адвоката ОСОБА_2. з метою подання позову про поділ майна подружжя після розлучення та за цю послугу сплатила 1500 дол. США. За такого, вважати, що сторонами не дотримано вимоги законодавства щодо визначення предмету та ціни позову у договорі про надання правової допомоги, підстави відсутні.
Щодо строку дії, то сторонами визначено, що договір діє з моменту його підписання і до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань. Отже, суд дійшов висновку про те, що сторонами дотримано визначених законодавством вимог та визначено строк дії оскаржуваного договору.
Щодо виконання умов договору, а саме складення та подання позову про поділ майна після розлучення подружжя, то матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, складання та подання позову про поділ майна подружжя.
За такого, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 1500 дол. США, сплачених нею відповідно до договору про правову допомогу.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог (задоволену одну позову вимогу), а саме у сумі 4556 грн 90 коп., з яких 4020 грн 10 коп. витрати на правову допомогу та 536 грн 80 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду.
На підставі наведеного, керуючись 12,13, 18, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договір - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 500 доларів США, отриманих за договором про надання правової допомоги від 20.01.2022 року.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4556 грн 90 коп. судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Центральним районним судом міста Миколаєва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Інформація про сторони:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Суддя Л.М. Шолох