Справа № 473/3751/24
РІШЕННЯ

іменем України

"03" грудня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М., за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту мобінгу (цькування)

встановив

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати факт мобінгу (цькування) у період з 3 листопада 2022 року по жовтень 2024 року включно, що здійснюється навмисно колишнім (дата звільнення з роботи 28.08.20324 р) інструктором з плавання комунальної організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх» Горицьким Русланом Миколайовичем у відношенні ОСОБА_1 , яка за контрактом з Вознесенською міською радою є найманим працівником, а саме директоркою комунальної організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх» , що призвело до погіршення її стану здоров`я, як фізичного, емоційного та психологічного. Псує її ділову репутацію жінки, яка має досвід на керівних посадах у різних сферах діяльності, більш, як 16 років.

В обґрунтування вказаної заяви ОСОБА_1 зазначала, що вона з 12 квітня 2021 року працює на посаді керівника комунальної організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх». Перебуваючи на вказаній посаді, заявниця з`ясувала, що ОСОБА_2 здійснює незаконну підприємницьку діяльність (в приміщенні фізкультурно-оздоровчого комплексу з плавальним басейном «Водограй»), систематично порушує трудове законодавство, проте на зауваження заявниці, як керівника, ОСОБА_2 не реагував. При цьому, вчиняв відносно заявниці психологічне насилля (застосовує словесні образи, ігнорує законні вимоги як керівника закладу, принижує її як жінку, здійснює тиск через наклепи батьків дітей, які відвідують плавальний басейн), економічне насилля (звернення до органів прокуратури щодо порушення заявницею бюджетного законодавства).

Враховуючи вказані обставини ОСОБА_1 , як особа, яка постраждала від насильства за ознакою статі, відповідно до Закону України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", просила визнати факт мобінгу ОСОБА_2 відносно неї ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 17 вересня 2024 року відкрито провадження по вказаній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

18 жовтня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Вуїв О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Просила застосувати наслідки впливу строку позовної давності до позовних вимог за період з червня 2021 року до 08.07.2021 року. Також зазначала, що жодних доказів мобінгу та його наслідків відносно позивача з боку відповідача не надано, позовні вимоги будуються на взаємних неприязнених відносинах між сторонами.

22 жовтня 2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.

22 жовтня 2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просила визнати факт мобінгу (цькування) у період з 3 листопада 2022 року по жовтень 2024 року включно, що здійснюється навмисно колишнім (дата звільнення з роботи 28.08.20324 р) інструктором з плавання комунальної організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх» ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_1 , яка за контрактом з Вознесенською міською радою є найманим працівником, а саме директоркою комунальної організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх» , що призвело до погіршення її стану здоров`я, як фізичного, емоційного та психологічного. Псує її ділову репутацію жінки, яка має досвід на керівних посадах у різних сферах діяльності, бульш, як 16 років.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовну заяву підтримала.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Вуїв О.В. в судове засідання не з`явились, на адресу суду надійшла заява, про розгляд справи без їх участі, заперечують проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 202/3508/20 зазначено, що відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 12 квітня 2021 року працює на посаді директора комунальної організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх», на підставі контакту від 09.04.2021 року №65.

Відповідач ОСОБА_2 працював у Комунальній організації «Вознесенський міський центр фізичного здоров`я населення «Спорт для всіх» на посаді інструктора з плавання та тренера з плавання. Звільнений відповідач з займаних посад з 28.08.2024 року.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

11.12.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)», яким доповнено Кодекс України про працю статтею 2-2, де визначено наступне:

Мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:

- створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);

- безпідставне негативне видокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);

- нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;

- нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;

- безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);

- необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Не вважається мобінгом якщо між колегами виник конфлікт або агресивна поведінка однієї людини по відношенню до іншої.

Наявність чи відсутність порушень відповідачем трудового законодавства суд не досліджує, оскільки це не є предметом даного позову.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки надані заявницею матеріали (доповідні, заяви, звернення заявниці до правоохоронних органів, відповіді на звернення, інформація з переписки в чаті з іншими особами) свідчать про те, що між нею та відповідачем наявний тривалий конфлікт, але суд не вбачає з боку відповідача ознак мобінгу (цькування) по відношенню до позивачки - керівника підприємства, а саме систематичних, тривалих умисних дій або бездіяльності роботодавця, які спрямовані на приниження честі та гідності ОСОБА_1 , її ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту мобінгу (цькування) - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 06 грудня 2024 року.

Суддя М.М. Ротар