ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 715/2866/22

провадження № 61-3613св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у складі колегії суддів Лисака І. Н., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про припинення іпотеки.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про припинення іпотеки.

Позов мотивувала тим, що 29 грудня 2005 року вона та АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») уклали кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит в сумі 26 000,00 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 11,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 14 грудня 2020 року на придбання квартири АДРЕСА_1 .

В рахунок забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 30 грудня 2005 року вона та АКБ СР «Укрсоцбанк» уклали іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку зазначену квартиру.

З повідомлення AT «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 11 липня 2019 року № 2247 відомо, що ОСОБА_1 була попереджена, що в разі несплати боргу за кредитним договором, розмір якого станом на 18 червня 2019 року становив 45 909,09 дол. США у тридцятиденний строк банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та у випадку задоволення вимог іпотекодержателя їй буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом.

З довідки AT «Альфа-Банк» про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу від 27 грудня 2019 року № 812 вбачається, що 24 жовтня 2019 року банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на рівні 327 000,00 грн.

У зв`язку із задоволенням вимог іпотекодержателя в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на дату державної реєстрації банком права власності на нерухомість, ОСОБА_1 прощено (анульовано) залишок заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2005 року № 376.

В подальшому, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2022 року, яке змінено постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 липня 2022 року і набрало законної сили 21 липня 2022 року, зобов`язання за кредитним договором від 29 грудня 2005 року № 376 визнано припиненим.

Однак, на час звернення з позовом до суду іпотеку не припинено та не знято обтяження із нерухомого майна.

Відповідно до вказаного, позивач просила суд припинити іпотеку та обтяження нерухомого майна, що належало їй на праві власності, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Глибоцький районний суд Чернівецької області рішенням від 22 листопада 2022 року у складі судді Цуренка В. А. позовні вимоги задовольнив.

Визнав припиненою іпотеку за договором іпотеки від 30 грудня 2005 року, реєстровий № 376, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 .

Припинив обтяження нерухомого майна, що належало ОСОБА_1 на праві власності, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв. м, у тому числі житловою площею 28,9 кв. м, номери записів про обтяження від 30 грудня 2005 року № 2767620 та від 03 липня 2009 року № 2767625.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що з припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні.

АТ «Альфа-Банк» використало право на реалізацію предмета іпотеки та набуло право власності на предмет іпотеки, однак після здійснення АТ «Альфа-Банк» дій, після яких чинним законодавством передбачене обов`язкове припинення іпотеки, ці дії не були вчиненні.

Також, суд вказав, що крім зазначеного, наявність припиненого зобов`язання щодо іпотеки впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки вони носять зобов`язальний характер, накладають на неї як боржника певний тягар, а також наявність у Державному реєстрі відомостей про зобов`язальні обов`язки здійснюють негативний вплив на ділову репутацію ОСОБА_1 , зокрема в частині її кредитної історії.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задовольнив.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2022 року скасував та ухвалив нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про припинення іпотеки відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 488,60 грн на користь АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа-Банк»).

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк»), набуло та зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим задовольнило забезпечену іпотекою вимогу в позасудовий спосіб і вказана обставина стала в подальшому підставою для прощення боргу ОСОБА_1 .

Отже, підстави, якими обґрунтовувала свої вимоги позивач, зокрема припинення іпотеки з підстав належного виконання основного зобов`язання, спростовуються матеріалами справи, що залишено поза увагою суду першої інстанції. Зобов`язання було припинено зверненням стягнення на предмет іпотеки в порядку Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним до відносин між кредитором/іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Оскільки припинення іпотеки врегульовано нормами Закону України «Про іпотеку», до яких відноситься й звернення стягнення на заставлене майно та врегулювання процедури такого оформлення у позасудовий спосіб, то права ОСОБА_1 з боку відповідача не порушено через недоведеність позивачем факту порушення його майнового інтересу як іпотекодавця за іпотечним договором від 30 грудня 2005 року, оскільки вона втратила права на предмет обтяження, а позов є штучним без наявності спору між сторонами, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Також, суд першої інстанції вийшов за межі вимог, заявлених в позовній заяві, так як позивач обґрунтовувала вимоги статтею 391 (захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), статтею 598 (підстави припинення зобов`язання), статтею 605 (припинення зобов`язання прощенням боргу) ЦК України та абзацом 1 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору), а суд фактично задовольнив вимоги з підстав абзацу 3 частини першої статті 17 цього Закону ((набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки)) та порушення немайнового права (ділової репутації), чим порушив принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Глибоцького районного суду Чернівецької області.

29 березня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі позивач посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 20149 року у справі № 711/4556/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18.

Позивач вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі позивач також зазначає, що не була повідомлена про час і місце розгляду справи апеляційним судом.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 29 грудня 2005 року ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (перейменований в АТ «Сенс Банк»), уклали кредитний договір за умовами якого позичальник отримала кредит в сумі 26 000,00 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 11,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 14 грудня 2020 року на придбання квартири АДРЕСА_1 (а. с. 11-13).

В рахунок забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 30 грудня 2005 року ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (перейменований в АТ «Сенс Банк»), уклали іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 14-16).

З повідомлення АТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 11 липня 2019 року № 2247 відомо, що ОСОБА_1 попереджена, що в разі несплати боргу за кредитним договором, розмір якого станом на 18 червня 2019 року становив 45 909,09 дол. США, у тридцятиденний строк АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Також ОСОБА_1 повідомлена, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», їй буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом (а. с. 10).

З довідки АТ «Альфа-Банк» про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу від 27 грудня 2019 року № 812 вбачається, що 24 жовтня 2019 року банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із висновком суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість предмета іпотеки визначена на рівні 327 000,00 грн. Таким чином, після набуття банком права власності на предмет іпотеки, залишок заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2005 року № 376 (за основною сумою, процентами, пенею та штрафними санкціями) за офіційним курсом НБУ станом на 24 жовтня 2019 року склав 2 472 657,09 грн. У зв`язку із задоволенням вимог іпотекодержателя в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 прощено (анульовано) залишок заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2005 року № 376 (а. с. 17).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 листопада 2019 року № 189894234 відомо, що за АТ «Альфа-Банк» зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 18-20).

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2022 року, мотивувальна частина якого змінена постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 липня 2022 року, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором 29 грудня 2005 року № 376 визнано припиненим (а. с. 2-8).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частина п`ята статті 4 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункт 3 частини першої статті 43 ЦПК України).

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом (частина десята статті 130 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що не була поінформована про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки не отримувала жодної кореспонденції від суду чи інших учасників процесу. Вона стверджує, що не мала змоги взяти участь у судовому засіданні через неналежне інформування.

Згідно із матеріалами справи, апеляційний суд повідомив про відкриття апеляційного провадження та викликав ОСОБА_1 до суду шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (а. с. 87, 93).

Однак, при цьому апеляційний суд не врахував, що у матеріалах справи, зокрема в позовній заяві та апеляційній скарзі, зазначена адреса проживання ОСОБА_1 , за якою можна було б надіслати їй офіційне повідомлення (а. с. 1, 63).

Також відсутня інформація про те, що апеляційний суд вжив інших заходів для інформування позивача про розгляд справи, окрім оголошення на вебсайті. За таких обставин можна дійти висновку, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про засідання суду апеляційної інстанції. Відсутність у матеріалах справи доказів її інформування позбавила ОСОБА_1 права на участь у процесі та на захист своїх інтересів під час розгляду справи в апеляційному суді, що є порушенням принципу змагальності та рівності сторін у процесі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров