Справа № 362/748/21
Провадження № 2/362/118/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Ковбеля М.М.,

з участю секретаря - Сілецької М.О.,

розглянувши у загальному позовному провадженні в судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Єлизавета Володимирівна про визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом, Відповідач за зустрічним) звернувся до суду із вимогою про стягнення з ОСОБА_2 (надалі Відповідач за первісним позовом, Позивач за зустрічним), які згодом уточнив та просить стягнути суму грошові кошти у розмірі 639 486, 55 грн, з яких 548 529 грн. - основний борг, 18 394,51 грн - 3% річних, 72 563,04 грн - інфляційні нарахування. Посилається на те, що грошові кошти були сплачені в якості забезпечувального платежу, визначеного п. 5 Попереднього Договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2020 р., укладеного між сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В., реєстраційний номер (третя особа).

Представник позивача подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 січня 2020 року між ОСОБА_3 , на підставі довіреності посвідченою Смоліною І.В. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області від 03.09.2018 р., в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 29. В обгрунтування позову зазначає, що такий договір було укладено під впливом обману, за зловмисної домовленості представника ОСОБА_2 з ОСОБА_1 (відповідачем за зустрічним), а тому не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Представник позивача за первісним позовом подав заяву до суду про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, а зустрічні вимоги не визнає з підстав вказаних у відзиві, а саме вважає зустрічні вимоги безпідставними та необгрунтованими через відсутність доказів неправомірності дій представника та неотримання довірителем грошової вигоди від вказаних дій останнього.

Представник відповідача за первісним подала до суду заяву, в якій первісні позовні вимоги не визнала, а заявлені зустрічні позовні вимоги підтримала та просила суд розглянути справу у її відсутності. Зазначає, що вимоги про укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 не отримував, як і вимоги про повернення грошових коштів, при цьому, ОСОБА_2 заперечує отримання грошових коштів від укладення попереднього договору та про свою поінформованість про укладення такого.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи, до суду не з`явилася, причини неявки не повідомила, пояснень на первісний та зустрічний позови не надіслала.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно дост. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

За ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини справи, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 січня 2020 року між ОСОБА_3 , на підставі довіреності посвідченою Смоліною І.В. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області від 03.09.2018 р., в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 29.

Відповідно до п. 1 Попереднього договору, сторони зобов`язалися у строк до 13.01.2021 р. укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири на умовах встановлених цим попереднім договором.

Відповідно до п. 4 Попереднього договору, з моменту укладення цього договору Продавець зобов`язується не відчужувати вказану квартиру іншим особам.

За п. 5 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2020 року у забезпечення виконання своїх обов`язків, Покупець сплатив Продавцеві, в день укладення та підписання цього договору, забезпечувальний платіж в розмірі 360 000 грн 00 коп., який підлягає поверненню в сумі не нижчій ніж сума, еквівалентна 15 000 доларів США. Факт надходження суми забезпечувального платежу до Продавця Сторони підтверджують своїми підписами під цим договором.

На виконання своїх зобов`язань, сторони 13 січня 2021 року до 17 год. 00 хв. зустрічаються в приміщенні приватного нотаріуса Васильківського міського нотаріального округу Київської області або державної нотаріальної контори Київської області.

Фактом, підтверджуючим готовність Продавця до укладення та підписання договорів купівлі-продажу вказаної квартири, буде наявність всіх необхідних документів для відчуження вищевказаного майна, які будуть передані відповідному нотаріусу у відповідний день.

Фактом, підтверджуючим готовність Покупця до повного розрахунку та підписання договорів купівлі-продажу вказаної квартири, буде присутність у вищезгаданий день у відповідного нотаріуса.

За п. 6 Попереднього договору, сторони визнають, що у випадку, якщо невиконання умов цього договору станеться з вини Покупця, то переданий Покупцем Продавцю за цим договором забезпечувальний платіж підлягає поверненню. У разі якщо невиконання умов цього договору станеться з вини Продавця, останній зобов`язаний повернути Покупцю забезпечувальний платіж.

Так, за позовними вимогами в якій просить стягнути із ОСОБА_2 на свою користь суму грошових коштів у розмірі 639 486, 55 грн, з яких 548 529 грн. - основний борг, 18 394,51 грн - 3% річних, 72 563,04 грн - інфляційні нарахування.

За ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Тому пред`явлення позовних вимог в іноземній валюті та перерахунок коштів з урахуванням курсу долара США на момент пред`явлення позову є неправомірним з огляду на те, що попередній договір укладений в грошовій одиниці України - гривні.

За загальними правилами ЦПК України суду не надано права виходу за межі позовних вимог з власної ініціативи (постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18 (провадження № 61-22792св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18 (провадження№ 61-4071св20).

Суд критично ставиться до доданих до первісної позовної заяви листа ОСОБА_1 від 23.12.2020 року про намір укладення договору купівлі-продажу та листа від 14.01.2021 року з проханням повернути грошові кошти за попереднім договором, оскільки вони не містять даних про отримання ОСОБА_2 вказаних вимог, оскільки квитанції про направлення таких вимог не означають отримання їх.

Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, документом, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Згідно пунктам 59, 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення.

У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Згідно із пунктом 3.2.1.2 Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" від 12.05.2006 року №211 при прийманні листа (бандеролі) з оголошеною цінністю з описом вкладення працівник зв`язку звіряє вкладення з описом ф.107, а також перевіряє відповідність місця призначення, найменування адресата та суми оголошеної цінності, зазначених на відправленні та примірнику опису, розписується на ньому і проставляє відбиток календарного штемпеля. Форма опису вкладення передбачає, що внесення виправлень до опису вкладення не допускається, про що зазначено безпосередньо на бланку опису вкладення.

Таким чином, належними доказами відправлення кореспонденції є опис вкладення в поштовий конверт з підписом працівника поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля, а також документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Зазначених висновки неодноразово відображені в постановах Верховного суду, в тому числі і постанові ВС від 24 листопада 2022 року у справі № 870/9/22.

Зазначених доказів стороною позивача у первісному позові не надано.

За положеннями ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором.

Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанови Верховного суду від 08 лютого 2018 року у справі №910/11491/17, від 07 листопада 2019 р. у справі № 910/9096/18).

Вказані обставини свідчать, що сторонами договору, зокрема і ОСОБА_1 , не дотримано вимог ст. 635 ЦПК України.

Крім того, представником позивача за первісним позовом додано витяг з ЄРДР від 29.12.2022 р. зі змістом якого вбачається, що невстановлена особа шляхом обману під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 заволоділа грошовими коштами, що завдало потерпілому ОСОБА_1 значної матеріальної шкоди. Зазначене суперечить пред`явленню позову до ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Згідно з частиною першою та абзацами 1, 2 частини третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність вказує на надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Верховний Суд України в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно із частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. З ст. 215 ЦК України).

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі нотаріальної посвідченої довіреності, маючи певні повноваження щодо укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від імені ОСОБА_2 так і отримання коштів за зазначеним договором.

Доказів зловмисності дій ОСОБА_3 чи ОСОБА_1 , та/або злого умислу з їх боку направленого на порушення права ОСОБА_2 , суду не надано. За таких обставин в задоволені зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст..203,215 ,635 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.М. Ковбель