КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 939/31/23 Головуючий у суді першої інстанції - Міланіч А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Бородянська державна нотаріальна контора Бучанського району Київської області, про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, у якому просив суд визнати недійсним договір дарування від 21 вересня 2011 року квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований за номером 1-2911 та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що до 2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 . У шлюбі з нею отримав квартиру по АДРЕСА_2 та в подальшому приватизував її. У 2009 році дружина ОСОБА_5 померла. 16 лютого 2010 року квартиру по АДРЕСА_2 він продав та 26 лютого 2010 року придбав квартиру по АДРЕСА_1 . Він зареєстрований, постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні платежі; лише в період окупації селища Бородянка він в квартирі не проживав через її пошкодження та небезпеку для власного життя.

На початку 2022 року він виявив, що на підставі договору дарування від 21 вересня 2011 року квартира вже йому не належить, а належить хрещениці його покійної дружини - ОСОБА_3 .

Після смерті дружини у 2011 році ОСОБА_3 та колишня невістка його покійної дружини ОСОБА_6 умовили його надати довіреність на ім`я ОСОБА_6 для оформлення на нього документів на житловий будинок по АДРЕСА_3 , який належав його покійній дружині. Оскільки ОСОБА_6 залишилась одинокою і не мала де жити, він погодився надати їй можливість пожити деякий час у цьому будинку, а вона мала оформити на нього документи на вказаний будинок. Тому у 2011 році він разом з ОСОБА_3 був у державного нотаріуса Бородянської районної державної нотаріальної контори, де підписав, як йому сказали, довіреність на ім`я ОСОБА_6 для представництва його інтересів під час оформлення будинку по АДРЕСА_3 .

Будь-яких договорів щодо відчуження своєї квартири АДРЕСА_4 не мав ні наміру, ні бажання укладати. Про те, що він підписує договір дарування йому ніхто не говорив і вони про це не домовлялись. Він має важке захворювання зору і дуже погано бачить, тому документи, які надавались йому у нотаріуса не читав через фізичну неможливість, а довірився ОСОБА_3 . Таким чином, договір дарування підписаний ним помилково, так як він не мав ні бажання, ні наміру, ні волі для його підписання. Вказана помилка є істотною, оскільки через неї він втратив житло, а іншого житла у нього не має.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 травня 2024 року в позові ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, відтак просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що твердження позивача, що він не мав ні наміру, ні волі, ні бажання підписувати договір дарування квартири він не мав, вказаний договір вчинений під впливом обману, судом до уваги не було прийнято, оскільки ця обставина спростовується поясненнями свідка ОСОБА_7 , яка є нотаріусом, що посвідчувала спірний договір дарування.

Вважає, показання свідка ОСОБА_7 не можуть спростовувати жодного твердження позивача, оскільки остання у судовому засіданні не повідомила суду жодного факту, який би стосувався обставин укладення у 2011 році даного спірного договору. Зокрема, вказаний свідок повідомила суд, що вона взагалі не пам`ятає ОСОБА_1 та обставин підписання спірного договору.

Представник апелянта зазначає, що суд взагалі не надав оцінку доказам, що підтверджували ті обставини, що спірне майно було єдиним житлом позивача, при цьому, після вчинення правочину дарування квартири позивач не втратив інтересу до спірного майна, оскільки фактичної передачі нерухомого майна позивачем обдарованій не відбулось, позивач продовжував проживати у спірній квартирі, сплачувати за неї комунальні послуги, приводити у ній ремонтні роботи, що може свідчити про відсутність у нього волевиявлення на укладення договору дарування.

Наголошує і на низку протирічь у показаннях свідків, які не узгоджуються та не можуть бути використані судом ані для підтвердження, ані для спростування жодних обставин справи.

04 вересня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 яка заперечила проти доводів, викладених у апеляційній скарзі. Посилається на їх безпідставність та необґрунтованість, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що свідок державний нотаріус ОСОБА_7 надала суду чітку відповідь, що сторони договору, зокрема позивач, не міг не розуміти змісту договору, враховуючи процедуру та етапи його укладення, тому виключається можливість обману чи помилки. Наголошує, позивач підписав договір дарування власноруч та не заперечує цієї обставини, однак оскаржуючи його зазначає, що не читав його змісту через поганий зір. Зазначає, що позивач не надав належних доказів фізичної неспроможності внаслідок слабкого зору самостійно прочитати зміст договору дарування. ОСОБА_8 все життя керував та керує до цього часу транспортним засобом, що й сам підтвердив в судових засіданнях, неодноразово продавав та купував нерухоме майно, підписував позовні заяви, укладав договори про надання правової допомоги, попередньо зробив заповіт на ОСОБА_3 за 4 місяці до укладення спірного договору дарування, в заповіті.

При апеляційному розгляді справи апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Литвиненко Л.А. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Представник третьої особи - Бородянської державної нотаріальної контори Київської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився, представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. (а.с. 126 т.2) .

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, та представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 21 вересня 2011 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_4 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 (дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_3 (обдаровувана) з другої сторони, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного та земельного законодавства України, що регулюють укладений нами договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла у дар вище вказану квартиру.

Відповідно до пункту 1 вище вказаного договору - Квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бородянською районною державною нотаріальною конторою 25 лютого 2010 року за №1-318 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Бородянське бюро технічної інвентаризації» 26 лютого 2010 року за р.№148 в книзі 10-103.

Відповідно до п. 4, п. 7, п. 8 договору дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторони цього договору підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного. Право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання ключів від квартири та оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення, що підтверджується копіями: договору дарування квартири, технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 , інвентаризаційної справи №15104322 на квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с.8, 114-116, 145-151).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач на підтвердження своїх доводів щодо вчинення відповідачкою та державним нотаріусом ОСОБА_7 відносно нього обману в момент укладення (посвідчення) договору дарування жодного доказу не надав, не довів належними та допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, а при укладенні договору сторони були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали правову природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, а його умови повністю відповідають волевиявленню сторін, то суд вважає, що в позові необхідно відмовити.

Твердження позивача, що ні наміру, ні волі, ні бажання підписувати договір дарування квартири він не мав, вказаний договір вчинений під впливом обману, суд першої інстанції не прийняв, оскільки вони ули спростовані поясненнями свідка ОСОБА_7 та укладеним між сторонами договором дарування, в якому зазначено, що договір здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального; сторони договору підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Похилий вік та стан здоров`я позивача не свідчать, що вона неправильно сприйняла фактичні обставини оспорюваного правочину.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 714/610/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20) від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 провадження № 61-20436св21).

У справі, що переглядається судом першої інстанції не було встановлено, що під час укладення оспорюваного правочину відповідачкою у справі ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 вчинялися активні дії спрямованні на змушення позивача підписати вище вказаний правочин, або повідомлення обставин, які мають істотне значення для справи, а також позивачем не було подано доказів того, що нотаріусом Рибалкіною Г.Г. були вчиненні пасивні дії тобто, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.

Так суд першої інстанції при розгляді вказаної справи опитав вище вказаного нотаріуса ОСОБА_7 як свідка у справі попередивши про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів з підстав посвідчення вказаного правочину та не встановив у її діях дій спрямованих на вчинення обману при посвідченні вище вказаного правочину.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог щодо вчинення відносно нього обману в момент укладення договору дарування.

Водночас, позивачем не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та останній не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування невигідних умов.

На виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Договір між сторонами був укладений в належній формі та між сторонами досягнуто усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Як вбачається з оспорюваного договору, що при укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення свої дій, перебувавали при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь - якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Будь - яких доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачка ввела позивача в оману вказавши, що видача довіреності необхідна для реєстрації житлового будинку за позивачем, та що в іншому випадку він може бути позбавлений своєї власності, не надано.

Посилання апелянта щодо неспроможності укладення договору дарування у зв`язку із вадами зору, а також те що останній не міг самостійно прочитати зміст договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджується, що до підписання оспорюваного договору за 4 місяці останній зробив заповіт на ім`я відповідача і вказаний правочин укладався саме у такому ж порядку як і оспорюваний правочин (а.с. 67).

Крім того, зазначене твердження підтверджується також доказами, які були подані самим позивачем, а саме укладенням договорами купівлі - продажу нерухомого майна, які були ним підписані та нотаріально посвідчені (а.с. 5,6).

Таким чином позивач був обізнаний з процедурою підписання нотаріальних договорів, а тому неспроможність прочитати зміст договору дарування виключає можливість введення його в оману, чи допущення ним помилки при укладенні правочину.

Доводи апелянта проте, що він не займався підготовкою технічних документів на квартиру (замовлення технічного паспорту на квартиру та його надання нотаріуса) для нотаріального оформлення правочину не може свідчити про вчинення обманних дій сторонами правочину в тому числі відповідачкою ОСОБА_3 та нотаріусом Рибалкіною Г.Г., оскільки сам по собі факт підготовки документів для подання їх нотаріусу та пред`явлення документів для оформлення правочину не впливає на суть самого договору, оскільки позивач ОСОБА_1 підписуючи даний договір усвідомлював суть укладеного правочину, розумів значення для нього вчинених ним дій та наслідки укладеного договору, та мав можливість в разі не бажання укладати вказаний договір відмовитися від підпису даного договору.

Крім того посилання позивача, що укладення ним вказаного договору дарування він позбавив себе єдиного житла, є безпідставним, оскільки із наданих сторонами письмових доказів вбачається, що на час укладення даного правочину за ОСОБА_1 у судовому порядку ( Ухвала Бородянського районного суду Київської області від 15 квітня 2015 року справа №360/2072/14) було визнано право особистої власності на одну другу частину будинковолодіння АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яку він перед звернення до суду із вказаним позовом - 20 січня 2022 року, подарував ОСОБА_9 , що підтверджується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 65 т.1) .

Доводи апелянта про те, що позивач продовжував проживати у спірній квартирі сплачував комунальні послуги за вказану квартиру не впливають на суть вирішення вказаного спору та не є підставою для визнання договору дарування квартири недійсною з підстав зазначених позивачем - ст. 230 ЦК України, оскільки вказані обставини не існували на час укладення сторонами правочину.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 травня 2024 року, залишити без змін.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Київського апеляційного суду від 29 липня 2024 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв