ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 753/7179/19

провадження № 61-3595св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович, ОСОБА_4 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Чаруха Ростислав Ростиславович,на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун О. Ю., про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 10 травня 2003 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

На підставі договору дарування від 21 березня 2014 року його дружина набула у власність земельну ділянку, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти побудувало на цій земельній ділянці садовий будинок, загальною площею 111,4 кв.м, який 26 серпня 2014 року був зареєстрований за ОСОБА_2 на праві власності.

Внаслідок побудови будинку відбулося суттєве поліпшення земельної ділянки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

У травні 2018 року позивач дізнався, що 03 листопада 2017 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу його колишня дружина відчужила вказані вище садовий будинок та земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , підробивши 02 листопада 2017 року його згоду як співвласника на відчуження цього нерухомого майна.

Посилається на те, що оспорювані договори не відповідають його внутрішній волі, відповідно, суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України, у зв`язку з чим мають бути визнані недійсними, оскільки майно вибуло з його володіння як співвласника всупереч його волі.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим номером 1919;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим номером 1921.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Єгорова О.Ф. залучено до участі у справі як третю особу ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 1919.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 не підписував заяву від 02 листопада 2017 року зі згодою на укладення оспорюваного договору, що свідчить про відсутність його волевиявлення на продаж ОСОБА_3 садового будинку.

При цьому суд прийняв до уваги висновок експерта № 8-4/1286 від 13 липня 2018 року, відповідно до якого підпис на нотаріально посвідченій заяві від 02 листопада 2017 року ОСОБА_6 не належить. Також суд прийняв до уваги вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у кримінальній справі № 761/8473/19, яким встановлено вину ОСОБА_2 у заволодінні майном шляхом зловживанням довірою (шахрайство) за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах; у підробленні офіційного документу, який посвідчується нотаріусом та надає права, з метою використання його за попередньою змовою групою осіб та у використанні цього завідомо підробленого документу.

Крім того, суд вказав, що відповідачка ОСОБА_2 визнала позовні вимоги відповідно до вимог частини першої статті 206 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову в частині недійсності договору купівлі-продажу садового будинку на загальних підставах за відсутності волі співвласника майна на його укладення.

Разом із цим суд не прийняв визнання ОСОБА_2 позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зазначивши, що спірна земельна ділянка хоч і була набута під час шлюбу, однак є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і згода позивача на її відчуження не потрібна.

У зв`язку із цим вважав, що відчуження земельної ділянки не порушує права позивача, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Крім цього, суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л. О., садовий будинок перейшов у власність ОСОБА_5 , тому визнання договору недійсним за відсутності позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не призводить до ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не повертає майно у власність співвласника.

Не погодившись з указаним судовим рішенням в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, подали апеляційні скарги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 1919, та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного судумотивована тим, що 16 квітня 2018 року відповідачка ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , в свою чергу, 15 червня 2018 року уклала з ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження на користь останньої спірного садового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Однак, не зважаючи на те, що з 15 червня 2018 року ОСОБА_5 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як новий власник спірного садового будинку, а з даним позовом ОСОБА_6 звернувся до суду 03 квітня 2019 року, підготовче провадження у справі тривало до 18 травня 2021 року, жодних позовних вимог до ОСОБА_5 позивач не заявляв, як і не заявляв клопотань про залучення її до участі у справі.

Відповідно, судом першої інстанції ОСОБА_5 як новий власник майна до участі у справі залучена не була.

Апеляційний суд звернув увагу, що з огляду на неодноразовий перепродаж спірного садового будинку суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що визнання договору недійсним за відсутності позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не призводить до ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не повертає майно у власність співвласника. Однак, при цьому місцевий суд дійшов протилежного, помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення позову про витребування майна (віндикаційного позову) до особи, яка незаконно, на думку позивача, володіє цим майном та за відсутності між ними зобов`язально-правових відносин.

Також апеляційний суд зазначив, що задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , не призведе до поновлення прав власності позивача на спірне майно (садовий будинок), а тому вказані вимоги не є належним (ефективним) способом захисту, оскільки, навіть у разі їх задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання, адже власником майна як на час звернення позивача з цим позовом до суду, так і на даний період часу є ОСОБА_5 , яка не була залучена до участі у справі.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , апеляційний суд рішення суду першої інстанції не переглядав.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

12 березня 2024 року ОСОБА_6 в особі представника - адвоката Чарухи Р. Р. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог позову, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити указані вимоги; скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині, в якій позов задоволено.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

12 квітня 2024 року ОСОБА_8 в особі представника - адвоката Єгорова О. Ф. звернулася до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

06 травня 2024 року ОСОБА_5 в особі представника - адвоката Миклуш М. І. звернулася до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

25 квітня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з 10 травня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шепетівського міського управління юстиції Хмельницької області від 10 травня 2003 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 08 серпня 2017 року.

Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26009702, виданого 26 серпня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 набула у власність садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв.м, житловою площею 50,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

03 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований за реєстровим № 1919, за умовами якого ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_3 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв.м, житловою площею 50,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 950 000 грн.

Відповідно до пункту 1 цього договору садовий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, яка належить ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 2 договору відчужуваний садовий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26009702, виданого 26 серпня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до пункту 12 договору він укладений за згоди колишнього чоловіка продавця ОСОБА_6 , який окремою заявою, засвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун Ю. О. 02 листопада 2017 року за реєстровим № 265, надав свою згоду на продаж садового будинку.

03 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований за реєстровим № 1921, за умовами якого ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення садівництва.

Відповідно до пункту 1 цього договору на земельній ділянці розташований садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв.м, житловою площею 50,60 кв.м, який належить ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 2 цього договору відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. від 21 березня 2014 року.

Зі змісту заяви від 02 листопада 2017 року вбачається, що ОСОБА_6 надає згоду на укладення договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) його колишньою дружиною ОСОБА_2 садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 . Заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О. Ю. за реєстровим № 265.

Відповідно до висновку експерта № 8-4/1286 від 13 липня 2018 року, виконаного судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Фандіковою К. Г. в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження за № 0005621 від 18 травня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190 КК України, підпис від імені ОСОБА_6 в графі «Підпис» та рукописний запис «ОСОБА_6» в графі підпис в оригіналі договору заяви ОСОБА_6 про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) його колишньою дружиною ОСОБА_2 садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 02 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю., за реєстровим № 265, виконаний не ОСОБА_6 .

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі № 761/8473/19 ОСОБА_2 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України, та призначено їй покарання у виді: за частиною третьою статті 190 КК України - 3 років позбавлення волі; за частиною третьою статті 358 КК України - обмеження волі на строк 2 роки; за частиною четвертою статті 358 КК України - штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі частиною п`ятою статті 74 КК України ОСОБА_2 звільнено від призначеного покарання за частиною четвертою статті 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених статтею 49 КК України. На підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_2 покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком - 2 роки, поклавши на неї виконання обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини першої, пунктом 2 частини третьої статті 76 КК України.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_2 наприкінці жовтня 2017 року передала ОСОБА_9 копію паспорту та копію ідентифікаційного номеру колишнього чоловіка, а через деякий час ОСОБА_10 повідомила її, що вона зробила у нотаріуса заяву від колишнього чоловіка ОСОБА_6 , якою він надає згоду на укладення нею договору купівлі-продажу вказаного садового будинку з господарськими спорудами, погоджується з умовами договору купівлі-продажу, які визначаються нею. У подальшому, використовуючи завідомо підроблений документ, ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу садового будинку.

16 квітня 2018 року відповідачка ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,на користь ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 15 червня 2018 року уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження на користь останньої спірного садового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л. О.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв.м, житловою площею 50,6 кв. м, що за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , не було предметом апеляційного перегляду, а тому, в силу положень частини другої статті 17 ЦПК України, не підлягає перегляду і в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, укладеного 03 листопада 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , апеляційний суд виходив з того, що вказані вимоги, з огляду на неодноразовий перепродаж спірного нерухомого майна, не є належним (ефективним) способом захисту, а ОСОБА_5 , яка з 15 червня 2018 року зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як новий власник садового будинку, до участі у справі залучена не була.

Проте, з такими висновками погодитися неможливо з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Як правило, суб?єкт порушеного права може скористатися не будь-яким,

а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від

22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння

(статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно

у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Отже, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц

та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від

14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок про те, що власник з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший, а також заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Подібний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 725/2545/21(провадження № 61-18122св23), від 23 вересня 2023 року у справі № 205/7675/20 (провадження № 61-1133св23).

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_3 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому продаж було вчинено без згоди колишнього чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , що встановлено вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі № 761/8473/19.

У подальшому, 16 квітня 2018 року відповідачка ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження указаного садового будинку на користь ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , в свою чергу, 15 червня 2018 року уклала з ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження на користь останньої спірного садового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Позивач просив суд визнати недійсним перший правочин, внаслідок якого було порушено його майнові права, а саме - договір купівлі-продажу садового будинку, укладений 03 листопада 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Системний аналіз наведених вище норм права дозволяє дійти висновку, що вимога позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, укладеного 03 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідає належному способу захисту його прав, який передбачено, зокрема пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України.

При цьому право на застосування вказаного конкретного способу захисту виникло у позивача внаслідок порушення його суб`єктивного цивільного права - незаконного відчуження майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Разом із тим, слід приймати до уваги, що саме під час розгляду такого позову суду необхідно досліджувати питання щодо наявності / відсутності недобросовісних дій контрагента за договором купівлі-продажу (зокрема, чи знала ОСОБА_3 (або за обставинами справи не могла не знати) про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_2 не отримала згоди ОСОБА_6 на продаж садового будинку).

Водночас відсутні будь-які правові підстави вважати, що вимогу про визнання указаного правочину недійсним необхідно заявляти одночасно (у межах одного позову) із вимогою про витребування майна в останнього набувача, оскільки, згідно з положеннями частини третьої статті 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд і з метою захисту своїх прав може звернутися до суду з відповідними вимогами у подальшому в межах окремого позову.

При таких обставинах, на думку колегії суддів Верховного Суду, у цій конкретній справі ОСОБА_6 як особа, законний інтерес та право якої порушено, скористався способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, і на таку особу (позивача) не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання правочину недійсним і витребування майна з чужого володіння.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на зазначені обставини справи належної уваги не звернув, оцінки їм не надав, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку з підстав обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту порушених прав.

При цьому слід ураховувати, що можливе задоволення такого позову не призведе до порушення прав іншої особи - останнього набувача майна ОСОБА_5 , оскільки питання щодо позбавлення саме її прав на спірну квартиру або витребування майна з її володіння не є предметом розгляду у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд, в силу положень пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України, не позбавлений можливості залучити особу, яка не брала участі у справі, на права та обов`язки якої може вплинути рішення суду, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції фактично не переглянув рішення суду першої інстанції та не вирішив спір по суті заявлених позовних вимог, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому справу в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку необхідно передати для нового розгляду до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову апеляційного суду слід скасувати, а справу в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Чаруха Ростислав Ростиславович,задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року скасувати, справу в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов