Постанова

Іменем України

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 211/6412/20

провадження № 61-2434св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року в складі судді: Сарат Н. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в складі колегії суддів: Агєєва О. В., Кішкіної І. В., Корчистої О. І.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У листопаді 2020 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання домоволодіння та земельної ділянки спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 у період з 2003 року по 2018 рік проживав з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1 , проти чого вона не заперечує.

В період спільного проживання виховували двох дітей: доньку відповідачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та їх спільного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між ними були притаманні подружжю відносини: вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, однак шлюб не реєстрували, бо не було потреби. У період перебування у фактичних шлюбних стосунках вони за спільні кошти вирішили придбати домоволодіння АДРЕСА_2 , оформивши договір купівлі-продажу від 18 грудня 2012 року з його усної згоди на ім`я відповідачки. З 2002 року він працював у ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», його дохід з 2004 року по 2012 рік склав 283 815,47 грн, а будинок було ними придбано за 126 790 грн. ОСОБА_2 протягом вказаного періоду часто змінювала місце роботи, характер її доходу був мінливий. На посадах помічника вихователя дошкільного закладу та санітарки медичного закладу вона отримувала мінімальну заробітну плату, тому основні витрати на утримання спільного господарства, у тому числі й придбання вказаного будинку, здійснювалося більшою частиною за рахунок коштів його зарплати.

У 2014 році ОСОБА_2 поїхала на заробітки до Республіки Італії, тому починаючи з 2018 року їх фактичні сімейні стосунки були остаточно припинені. У 2019 році вона забрала до Італії також їх спільного сина ОСОБА_7 , який до того проживав разом з ним по АДРЕСА_1 . Тому оскільки сімейні відносини між ними припинені, а домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю, між ними не досягнуто, просить задовольнити вимоги.

ОСОБА_4 просив:

встановити факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2003 по 2018 років,

визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: один житловий будинок, шлаколиті, загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м та земельну ділянку площею 0,0588 га спільною сумісною власністю ОСОБА_4 з ОСОБА_2 ;

поділити житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: один житловий будинок, шлаколиті, загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м та земельну ділянку площею 0,0588 га між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним право власності на 1/2 частку майна.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року:

позов ОСОБА_4 задоволено частково;

встановлено факт спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період з 2003 по 2014 рік;

визнано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: один житловий будинок, шлаколитий, загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 31,1 кв. м, позначений на плані літерою «А», та господарські будівлі і споруди: літня кухня, шлаколиті, позначена на плані літерою «Б», водо колонка, позначена на плані «І», огорожа, позначена на плані «1», хвіртка, позначена на плані «2», огорожа, позначена на плані «З», із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку домоволодіння;

в задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_4 відмовлено.

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

суд вважав можливим встановити факт спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період з 2003 по 2014 рік, так як саме в 2014 році відповідач виїхала до Італії та не проживала з позивачем, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями свідків та не заперечується сторонами;

відповідачка наголошує на тому, що з 2010 року вони лише проживали під одним дахом, однак спільний бюджет не мали та спільного господарства не вели, що підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_8 . Крім того, вказане домоволодіння придбала за кошти, надані у борг її сестрою, про що надано копію розписки, та підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_9

спірний будинок був придбаний 18 грудня 2012 року коли сторони спільно проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без шлюбу, відповідно майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу;

факт, що будинок був придбаний лише виключно за кошти відповідачки не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, отже можливо визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку домоволодіння;

оскільки позов задоволено частково, то пропорційно задоволеної частини позову, а саме судовий збір у розмірі 2102,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено;

рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року змінено і викладено абзац другий в наступній редакції: «Встановити факт спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) у період з 01 січня 2004 року по 2014 рік»;

в іншій частині рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України - з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено;

встановлюючи факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2003 року, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про те, що не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року, так як для цього були відсутні правові підстави, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні;

встановивши факт спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та придбання у цей період житлового будинку АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дане майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу;

наявність в матеріалах справи розписки, про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 5 000,00 дол. США на придбання будинку, не може бути беззаперечним доказом придбання відповідачем домоволодіння за особисті кошти і не в інтересах сім`ї;

суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що судом не залучено до участі у справі як третьої особи ОСОБА_8 , оскільки це не впливає на правильність висновків суду. Особи, що безперешкодно користувались майном, як зазначає відповідач, робили в нього свої вкладення, в результаті чого збільшилась вартість майна, не позбавлені права звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав;

доводи апеляційної скарги, що з моменту придбання спірного майна за адресою АДРЕСА_2 , на території домоволодіння є самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, суд не прийняв, оскільки предметом поділу є домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є нерухомим майном, було придбано у встановленому законом порядку, пройшло відповідну реєстрацію, має технічні характеристики, що містяться в реєстраційних документах і продовжує існувати на цей час, а доказів іншого сторона відповідача суду не надала;

доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, колегія суддів до уваги не взяла, оскільки предметом позову є визнання спільною сумісною власністю житлового будинку, а не самочинно збудованого нерухомого майна.

Аргументи учасників справи

17 лютого 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, в якій просила:

скасувати оскаржені рішення;

ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судами не дотримано вимог закону і не взято до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду на які посилався Відповідач у відзиві на позовну заяву і до апеляційної скарги;

встановлюючи факт спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року по 2014 рік не враховано, що факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно постанови від 14 лютого 2018 року справа № 129/2115/15-ц, провадження № 61- 2080св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді касаційної скарги зазначив, що місцевий суд у мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє Інші. Зокрема судом не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факт;

суди як на обґрунтування законності ухвалених рішень посилались саме на Акт з місця проживання від 15 червня 2020 року та від 01 вересня 2020 року затверджений головою квартального комітету ОСОБА_10 відповідно до якого квартальний уповноважений підтверджує факт спільного проживання без реєстрації шлюбу більш детально, ніж надав пояснення свідок, на стороні позивача, ОСОБА_11 двоюрідний брат ОСОБА_4 , при цьому голова квартального комітету ОСОБА_10 не була заслухана і не надавала пояснення в суді під присягою;

свідок ОСОБА_11 надавав пояснення поверхнево, і щодо ведення спільного господарства сторонами чітко зазначив, що нічого з даного приводу йому не відомо;

свідок ОСОБА_8 , яка проживала за адресою АДРЕСА_1 , разом з мамою ОСОБА_2 та братом надала пояснення в суді, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не вели спільного господарство, вони навіть харчувались по різно, у них не було спільного бюджету, фактично стосунки між сторонами погіршились з 2010 року і не мали жодного відношення до сім`ї, саме з причини скрутного матеріального становища, так як на утриманні ОСОБА_2 була вона та брат, і саме тому її мама вимушена була ділити з ОСОБА_4 дах над головою, так як для неї і дітей це було єдине майно для проживання, і згодом поїхати до Італії заробляти кошти на утримання дітей, а також щоб мати змогу повернути кошти, отриманні в боргу на придбання домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 ;

ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не встановив обсяг майна, яке включає в поділ, і визнає право власності на житловий будинок, який на час розгляду справи мав реконструкцію і вартість якого значно збільшилась, не за рахунок ОСОБА_4

апеляційним судом зазначено, що доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, колегія судців до уваги не бере, оскільки предметом даного позову є визнання спільною сумісною власністю житлового будинку, а не самочинно збудованого нерухомого майна. Втім з моменту придбання ОСОБА_2 спірного майна, за адресою АДРЕСА_2 , до складу якого входить: один житловий будинок, загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м, позначений на плані літерою «А», та господарські будівлі і споруди: літня кухня, його утриманням займалась сім`я доньки ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_12 , за рахунок вкладень яких, фактично відбулась повна реконструкція житлового будинку, який на момент придбання не був придатний для проживання, також на території домоволодіння збудована гараж та вбиральня;

реконструкція житлового будинку також підтверджується, наданим до суду повідомлення до технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_2 , підготовленого 04 січня 2021 року, відповідно до якого зазначено, що при обстеженні житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами виявлено будівництво: житлового будинку «А» після реконструкції, загальна площа якого становить 70,7 кв. м, стара площа 47 кв. м а також гараж за літ. «В» та вбиральня за літ. «Г», які ще не узаконенні так як ступінь готовності становить 50%. Не зважаючи на зазначене суд виносить рішення яким визнає житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: один житловий будинок, загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв.м, позначений на плані літерою «А», та господарські будівлі і споруди; літня кухня, позначена на плані літерою «Б», водо колонка, позначена на плані «І», огорожа, позначена на плані «1», хвіртка, позначена на плані «2», огорожа, позначена на плані «З», із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а саме основне визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку домоволодіння.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2024 року:

відкрито касаційне провадження у справі.

23 травня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року:

відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу залишено без розгляду;

справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 03 травня 2024 рокузазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: у справі № 303/2865/17; від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц; від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц; від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц; від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19; від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 18 грудня 2012 року між ОСОБА_13 як продавцем, та ОСОБА_14 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_14 придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: один житловий будинок, шлаколиті, загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м, позначений на плані літерою «А», та господарські будівлі і споруди: літня кухня, шлаколиті, позначена на плані літерою «Б», водо колонка, позначена на плані «І», огорожа, позначена на плані «1», хвіртка, позначена на плані «2», огорожа, позначена на плані «З», із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно акту з місця проживання від 15 червня 2020 року затвердженого головою квартального комітету ОСОБА_10 зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2003 по 2018 рік, вели спільне господарство і мали спільний бюджет сім`ї за адресою АДРЕСА_1 . за час спільного проживання, придбали домогосподарство по АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту від 01 вересня 2020 року, який затверджений головою квартального комітету ОСОБА_10 зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2003 по 2018 рік, вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, виховували доньку ОСОБА_5 і спільного сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 за спільною згодою, поїхала працювати за кордон до Італії. До 2018 року син ОСОБА_6 проживав з батьком.

Батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені батько: ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження зареєстрованим Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 01 червня 2018 року актовий запис № 362.

Відповідно до акту від 01 вересня 2020 року затвердженого головою квартального комітету ОСОБА_10 зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2003 по 2018 рік, вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, виховували доньку ОСОБА_5 і спільного сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 за спільною згодою поїхала працювати за кордон до Італії. До 2018 року син ОСОБА_6 проживав разом з батьком.

30 травня 2018 року ОСОБА_4 надав згоду на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до будь-якої країни Європейського союзу, в тому числі до Італійської Республіки.

Згідно відомостей відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної у місті ради ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 06 травня 2003 року.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є сестрою відповідачки ОСОБА_2 . Сестра прийшла до неї 10 грудня 2012 року і попросила грошей на придбання будинку по АДРЕСА_3 працювала на трьох роботах, а позивачеві було мало грошей. Будинок придбали вони для доньки ОСОБА_15 , так як позивач її не любив. По АДРЕСА_1 , у сестри 1/2 права власності на будинок, але доступу до нього немає. На ангар були кошти з продажу материної хати, ангар з сестрою порівну, а на будинок кошти давала вона (свідок) особисто, розписка писалася в 2012 році. Свідок часто їздить до сестри в гості.

Допитана як свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є донькою ОСОБА_15 та позивач - її вітчим. Вони проживали в АДРЕСА_1 . З 2010 року мама спала окремо та позивач окремо харчувався. По АДРЕСА_1 мама придбала будинок для свідка, тобто доньки. ОСОБА_4 грошима не допомагав, в борг мама брала у сестри. ОСОБА_4 сказав мамі, що це твоя донька роби, що хочеш. З 2013 року свідок проживає в будинку по АДРЕСА_1 , де робила ремонт. Вони добудували кухню, будинок та гараж перекрили. ОСОБА_4 в цьому участі не приймав. Свідок сама сплачувала за комунальні послуги. Мама їздила в село у 2012 році до своєї сестри за грошима, про що писала розписку. З 2010 року у мами не було стосунків з позивачем, він піднімав руку на маму. Брат проживав із ОСОБА_16 , мама висилала кошти, продукти.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є двоюрідним братом позивача ОСОБА_4 . ОСОБА_17 він знав з 1999 року, як вони з позивачем зійшлися. Вони купили в селі хату, тримали господарство. Потім все продали та придбали будинок по АДРЕСА_1 , робили там ремонт. По АДРЕСА_1 , десь з 2013 по 2014 рік купили будинок. Вони часто спілкувались. За фінанси свідок нічого не знає. У 2010 - 2012 роках свідок не помічав між сторонами ОСОБА_16 та ОСОБА_18 сварок, їх завжди вони приймали в гості як сім`я, дружелюбно. Чому ОСОБА_19 поїхала за кордон свідок не знає, кинула неповнолітнього сина, якому було десь років 11. Син проживав з батьком. У відповідача є донька ОСОБА_20 , позивач її ніколи не ображав, допомогав, по вул. Донецькій вони були неодноразово. У свідка вони були в гостях, у сестри у 2010, 2011, 2012 роках. Син зараз з мамою в Італії. ОСОБА_20 живе з дітками та чоловіком в будинку по АДРЕСА_1 десь з 2014 року, як купили так і переїхали. ОСОБА_21 розповідав, що там були проблеми з водопроводом. Свідок думав, що це будинок для ОСОБА_22, так як в неї нова сім`я.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне».

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).

Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 753/12786/17 (провадження № 61-7994св22) вказано, що:

«частиною другою статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу (перебування у фактичних шлюбних відносинах), проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує. З огляду на викладене, оскільки відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про визнання цієї квартири їх спільною сумісною власністю».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), а лише підставою для вирішення такої справи. Метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу (проживання однією сім`єю). Тому позовні вимоги про визнання факту проживання однією сім`єю та спірного будинку спільною сумісною власністю сторін не є належними способами захисту прав сторін на такий поділ;

судові рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання спірного будинку спільною сумісною власністю належить скасувати та в задоволенні цих позовних вимог - відмовити;

суди встановили, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані 18 грудня 2012 року, коли сторони спільно проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без укладення шлюбу та, відповідно, майно є спільною сумісною власністю сторін. За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про визнання права на частку в праві спільної часткової власності на будинок;

при формулюванні резолютивної частини суд першої інстанції не звернув уваги, що позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності. Апеляційний суд не відреагував на це порушення. Тому рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, в частині визнання права на частку в праві спільної часткової власності на будинок належить змінити, виклавши його резолютивну частині в наступній редакції:

«визнати за ОСОБА_4 право на частку в розмірі 1/2 в праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 в праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що з моменту придбання ОСОБА_2 спірного майна, за адресою АДРЕСА_2 фактично відбулась повна реконструкція житлового будинку та на території домоволодіння збудовано будівлю гараж та вбиральня, але суди не встановили дійсний обсяг майна після його реконструкції, оскільки в цій справі суди вирішували спір про визнання права на частку в спільному нерухомому майні подружжя, відомості про яке внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що:

касаційну скаргу необхідно задовольнити частково,

судові рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання спірного будинку спільною сумісною власністю належить скасувати та в задоволенні цих позовних вимог - відмовити;

рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, в частині визнання права на частку в праві спільної часткової власності на будинок належить змінити, виклавши його резолютивну частині в наступній редакції:

«визнати за ОСОБА_4 право на частку в розмірі 1/2 в праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 в праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Висновки щодо розподілу судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю тавизнання спірного будинку спільною сумісною власністю відмовлено, то розмір стягненого судового збору з відповідача на користь позивача належить зменшити до 422,00 грн.

Судові рішення в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу належить залишити без змін. Стягнути з позивача на користь відповідача 2 102,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 2 802,67 грн судового збору за подання касаційної скарги. З урахуванням зарахування сум судових витрат належить стягнути з позивача на користь відповідача 4 482,67 грн судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року по 2014 рік та визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: один житловий будинок, шлаколиті, загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м, позначений на плані літерою «А», та господарські будівлі і споруди: літня кухня, шлаколиті, позначена на плані літерою «Б», водо колонка, позначена на плані «І», огорожа, позначена на плані «1», хвіртка, позначена на плані «2», огорожа, позначена на плані «З», із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в частині визнання права на частку в праві спільної часткової власності на будинок належить змінити, виклавши його резолютивну частині в наступній редакції:

«визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) право на частку в розмірі 1/2 в праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 в праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,0588 га, кадастровий номер :03:623:0002, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4 482,67 грн судового збору.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в скасованій та зміненій частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко