ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6774/24 Справа № 199/4926/21 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акціонерний Комерційний Банк «Конкорд» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року АТ «АКБ «Конкорд» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 1-9), який в подальшому уточнило, щляхом збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 185-188), в обґрунтування якого посилалось на те, що 13.03.2020 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір №20.15.000333 про надання кредитних коштів шляхом видачі готівки у розмірі 150 000,00 грн терміном з 12.03.2020 по 12.03.2023, зі сплатою мінімального щомісячного платежу, який включає в себе сплату процентів у розмірі 20 % річних.

Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому Кредитним договором №20.15.000333 від 13.03.2020.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, тим самим зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому станом на 18.06.2021, має заборгованість перед банком у розмірі 170 367,33 грн, з яких: 155 887,92 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7 027,40 грн - прострочене тіло кредиту; 7 341,26 грн - заборгованість за процентами; 110,75 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Враховуючи викладене, позивач з урахуванням уточнення позову просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості, яка виникла станом на 13.03.2020 р. та складається з суми строкового кредиту у розмірі 150 000,00 грн, яка додатковою угодою від 15.03.2021 збільшена до 170 887,92 грн, строком на 36 місяців, під 20 % річних, а у випадку прострочення 40 % річних та складається з наступного - 57 838,16 грн - заборгованість за кредитом; 105 077,16 грн - прострочена сума кредиту; 9 534,23 грн - заборгованість за відсотками; 50 521,84 грн - заборгованість за простроченими відсотками, а всього 222 971,39 грн, а також судові витрати по справі.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ «АКБ «Конкорд» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору (т. 1 а.с. 70а-73), в обґрунтування якого посилався на те, що жодних коштів від Банку не отримував, підпис на заяві про видачу готівки №426_1 від 13.03.2020 року в графі "підпис отримувача" не належить ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір №20.15.000333 від 13.03.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ АКБ «Конкорд».

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року у задоволенні позову АТ АКБ «Конкорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ АКБ «Конкорд» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним кредитний договір №20.15.000333 від 13.03.2020, укладений між ОСОБА_1 та АТ АКБ «Конкорд».

Стягнуто з АТ АКБ «Конкорд» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (т. 2 а.с. 57-63).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ АКБ «Конкорд» подало апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 66-69, 93-97), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов АТ АКБ «Конкорд» в повному обсязі, у задоволення позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ АКБ «Конкорд» суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.03.2020 року між АТ «АКБ «Конкорд» та ОСОБА_2 укладено договір №20.15.000333 про надання кредитних коштів шляхом видачі готівки у розмірі 150 000,00 грн терміном з 12.03.2020 року по 12.03.2023 року, зі сплатою мінімального щомісячного платежу, який включає в себе сплату процентів у розмірі 20 % річних.

Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому Кредитним договором №20.15.000333 від 13.03.2020 року.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, тим самим зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому станом на 18.06.2021 року, мав заборгованість перед банком у розмірі 170 367,33 грн, з яких: 155 887,92 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7 027,40 грн - прострочене тіло кредиту; 7 341,26 грн - заборгованість за процентами; 110,75 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Після уточнення позовних вимог, станом на 13.03.2020 року заборгованість збільшена та складається з суми строкового кредиту у розмірі 150 000,00 грн, яка додатковою угодою від 15.03.2021 року збільшена до 170 887,92 грн, строком на 36 місяців, під 20 % річних, а у випадку прострочення 40% річних та складається з наступного - 57 838,16 грн - заборгованість за кредитом; 105 077,16 грн - прострочена сума кредиту; 9 534,23 грн - заборгованість за відсотками; 50 521,84 грн - заборгованість за простроченими відсотками, а всього 222 971,39 грн.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, ОСОБА_1 мотивуючи свій зустрічний позов посилається на те, що жодних коштів від Банку не отримував, підпис на заяві про видачу готівки №426_1 від 13.03.2020 року в графі "підпис отримувача" не належить ОСОБА_1 .

Ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір був укладений у відповідності до волевиявлення сторін, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Даний факт, підтверджується тим, що ОСОБА_1 деякий час сплачував грошові кошти на виконання кредитних зобов`язань. Що також підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, в тому числі додатковою угодою №1 від 15.03.2021 року (т. 1 а.с. 44-45), заявою ОСОБА_3 щодо надання згоди чоловіку ОСОБА_4 на укладення кредитного договору та отримання кредиту у сумі 150 000,00 грн (т. 1 а.с. 137), а також заявами позичальника ОСОБА_4 від 19.05.2020 року (т. 1 а.с. 145) та ОСОБА_1 від 01.12.2020 року (т. 1 а.с. 146), якими підтверджується, як факт укладення кредитного договору так і сам факт отримання кредитних коштів. Окрім цього ОСОБА_1 19.05.20 року звертався до Банку з листом про реструкторизацію заборгованості за спірним кредитним договором.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №127/23910/14-ц (постанова від 23 грудня 2020 року).

Таким чином внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що, у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо).

Також суд у постанові ВС від 25.08.2020 року по справі №405/986/18 зазначив, що згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось»

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 12.04.2018 року по справі №405/20/15-ц в ході розгляду справи суд прийшов до наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі №6- 806цс16).»

Верховний Суд у постанові від 27.05.2021р. по справі №910/8072/20 дійшов висновку, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Так, виходячи із норм права, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019р. у справі №638/2304/17 зазначео, що аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.»

Ця позиція також відображена у Постанові Верховного Суді від 25.08.2020р. по справі №405/986/18.

Суд повинен був встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси Позивача, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС від 05.06.2018р. у справі №388/180/17).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова ВП ВС від 05.09.2019р. у справі №638/2304/17).

Дійшовши висновку про відсутність підстав для стягнення кредитного боргу, суд першої інстанції виходив із того, що підпис на заяві про видачу готівки по кредитному договору виконані не позичальником, що підтверджується висновком експертизи.

Приймаючи до уваги як належний та допустимий доказ висновок зазначеної експертизи про те, що позичальник не підписував заяву про видачу готівки і обґрунтовуючи свій висновок про недоведеність факту отримання позичальником коштів за договором та перебування сторін у зобов`язальних відносинах за кредитним договором, при цьому не врахував, що за наявності доведеності факту неотримання коштів за указаним договором, це могло бути підставою для розірвання договору за його позовом, якого останній не заявляв.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач не оспорює укладення кредитного договору між ним та банком, не оспорює укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору, доказів про те, що такі договори не укладався між сторонами не надано.

При цьому суд першої інстанції взявши до уваги те, що почеркознавчою експертизою встановлено, що підпис на заві про отримання готівки належить не ОСОБА_1 , а іншій особі, не надав оцінки тому факту, що зазначена заява є похідним документом до кредитного договору, факт укладення кредитного договору відповідач не заперечував, а отже наявними в матеріалах справи доводиться факт виникнення між сторонами зобов`язань за кредитним договором, укладеним між позичальником і банком.

Встановлені обставини про укладення кредитного договору та фактичне виконання його умов за наведеними доказами у їх взаємному зв`язку та їх сукупності вказують на існування у ОСОБА_1 вільного виявлення не лише на укладення кредитного договору, а й на його використання. У зв`язку з цим саме по собі встановлення судовою почеркознавчою експертизою непідписання ОСОБА_1 заяви на видачу готівки не є підставою для визнання вказаного договору недійсним, оскільки доказів про порушення прав ОСОБА_1 , які б були підставою для визнання його недійсним, не встановлено.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «АКБ «Конкорд» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи вищевказані обставини справи, норми матеріального права, правові висновки Верховного суду, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №20.15.000333 від 13.03.2020 року станом на 25.01.2023 року у розмірі 222 971,39 грн та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення в повному обсязі первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів враховуючи задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення яким первісний позов задоволено в повному обсязі, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь банку сплачений судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у сумі 9 723,43 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» заборгованість за кредитним договором №20.15.000333 від 13.03.2020 року станом на 25.01.2023 року у розмірі 222 971 (двісті двадцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят одна) грн 39 коп, з яких: 57 838 (п`ятдесят сім тисяч вісімсот тридцять вісім) грн 16 коп - заборгованість за кредитом; 105 077 (сто п`ять тисяч сімдесят сім) грн 16 коп - прострочена сума кредиту; 9 534 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн 23 коп - заборгованість за відсотками; 50 521 (п`ятдесят тисяч п`ятсот двадцять одна) грн 84 коп - заборгованість за простроченими відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» сплачений судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у сумі 9 723 (дев`ять тисяч сімсот двадцять три) грн 43 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акціонерний Комерційний Банк «Конкорд» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна