ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року

справа № 638/13386/21

провадження № 22-ц/818/108/24

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участі секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради

відповідачі - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року у складі судді Щепіхіної В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності та витребування у відповідачки майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 10.08.2020 по справі №922/436/20 задоволено позов Харківської місцевої прокуратури №2 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п.56 Додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 №757/17; визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5540-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_2 .. Під час розгляду справи в частині позовних вимог до ОСОБА_1 провадження закрито у зв`язку з пред`явленням вимоги до фізичної особи. Остання є власницею спірного майна на підставі договору купівлі-продажу №1678 від 03.05.2018, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та вчинила дії, спрямовані на зміну технічних характеристик спірного майна, у зв`язку з чим майно набуло нових індивідуальних ознак, а саме нежитлові приміщення цокольного поверху №ХХV, №ХХVIII-:- ХХХІ, XXVIII а в будинку літ. "А-5" за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,6 кв.м, змінено на нежитлові приміщення цокольного поверху №ХХV, №ХХVIII, XXVII Iа, ХХІХ, ХХХ, ХХХІ, загальною площею 75,9 кв.м. В подальшому ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора, який прийняв рішення від 20.07.2021 про реєстрацію за нею права власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №ХХV, № XXХI загальною площею 43 кв.м. та нежитлове приміщення цокольного поверху №ХХVIII, XXVIIIа, ХХІХ, ХХХ загальною площею 36,3 кв.м., які розташовані в будинку літ. "А-5" за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, фактично відбувся розподіл майна з реєстрацією за відповідачем права власності вже на окремі приміщення, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірного майна, адже вчиняє дії з метою ухилення від реституції (повернення) спірного майна.

Обґрунтовуючи право звернення до суду, прокурор зазначив, що Харківська міська територіальна громада як власник нерухомого майна комунальної форми власності делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах. Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади. Інтереси держави полягають в тому числі у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку. Оскільки спірні будівлі вибули з комунальної власності на підставі рішення Харківської міської ради, яке в подальшому було скасовано (п.56 Додатку 1 рішення) у справі №922/436/20 через його незаконність, воля територіальної громади на таке відчуження була відсутня. Посилаючись на ч.1 ст.388 ЦК України, прокурор просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_1 , оскільки наявність відповідного запису про зміну властивостей приміщення перешкоджає реалізувати Харківській міській територіальній громаді своє право на реєстрацію спірного нерухомого майна.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, яке на момент укладення договору купівлі продажу з ОСОБА_2 вже вибуло з власності територіальної громади м. Харкова. Проте, оскільки спірне майно вибуло з володіння територіальної громади поза волею останньої, тому зазначене право підлягає захисту шляхом задоволення віндікаційного позову. Оскільки відповідачем та третьою особою - Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради заявлено про застосування строків позовної давності суд встановивши, що початок перебігу позовної давності необхідно відліковувати з 23.01.2018 дійшов до висновку про те, що строк на подання позову з вимогою про захист порушеного права сплив відповідно 23.01.2021. Позовну заяву у даній справі керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова подав до суду 30.08.2021, тобто за межами строку позовної давності, тому у задоволені позову належить відмовити.

Не погодившись з рішенням суду заступник керівника Харківської обласної прокуратури подавапеляційну скаргу. Посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск прокурором строку позовної давності. Суд безпідставно не застосував Закон № 540-ІХ, який містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 був впроваджений 12.03.2020. Тому апелянт просив судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає частково.

Як встановлено судом, у грудні 2019 року Харківська місцева прокуратура №2 звернулась в порядку господарського судочинства з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п.56 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 № 757/17; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5539-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за №209; витребування на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлових приміщень цокольного поверху № XXV, XXVIII-:-XXXI, XXVIIIa, загальною площею 69, 6 кв.м, розташованих в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2020 по справі №922/436/20 позов задоволено, визнано незаконним та скасовано пункт 56 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 №757/17; визнано недійсним договору купівлі - продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5540-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №209.

Господарським судом Харківської області під час розгляду справи №922/436/20 винесено ухвалу від 04.08.2020, якою закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про витребування майна у зв`язку з тим, що вказану вимогу заявлено до фізичної особи і вона не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 рішення Господарського суду Харківської області від 10.08.2020 залишено без змін.

Згідно з положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про доведеність наступних обставини у справі.

07.07.2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди № 4177. Вказаним договором сторони погодили, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення цокольного поверху № ХХV, ХХVІІІ-:-ХХХІ, ХХVІІІа загальною площею 69,6 м2 в житловому будинку літ. А-5», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (надалі майно, спірне майно), яке належить на праві комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.07.2017 року № 424 Про передачу в оренду нежитлових приміщень.

Відповідно до пункту 56 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про відчуженням об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 20.09.2017 року № 757/17 проведено відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова згідно з додатком 1, 2.

27.09.2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на виконання вказаного рішення Харківської міської ради звернувся до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки Харківської міської ради з заявою про приватизацію вказаного майна.

23.01.2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки Харківської міської ради укладено договір купівлі-продажу № 5540-В-С, на підставі якого ОСОБА_2 набув у власність 23.01.2018 шляхом викупу нежитлові приміщення цокольного поверху № ХХV, ХХVІІІ-:-ХХХІ, ХХVІІІа, в житловому будинку літ. «А-5», загальною площею 69,6 м2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначалось вище вказане рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 №757/17 визнано незаконним та скасовано пункт 56 додатку 1 до даного рішення. Також визнано недійсним вищезазначений договір купівлі - продажу нежитлових приміщень від 23.01.2018 №5540-В-С, укладений між Управлінням та ФОП ОСОБА_2 . Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2018 на теперішній час є чинним та не скасовано.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата формування 21.10.2022) вбачається, що ОСОБА_1 03.05.2018 набула права власності на зазначене вище майно на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1678, виданого 03.05.2018, видавник ПН ХМНО Луценко В. С.

В подальшому згідно з наданою Інформацією нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII-:-XXXI, XXVIIIa, загальною площею 69, 6 кв.м., розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 змінено на нежитлові приміщення цокольного поверху №ХХV, №ХХVIII, XXVIIIа, ХХІХ, ХХХ, ХХХІ, загальною площею 75,9 кв.м в будинку літ."А-5" за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Тесленка І.А., який прийняв рішення від 20.07.2021 №59354685 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 101. Одночасно, державний реєстратор Тесленко І.А. прийняв рішення від 20.07.2021 за №59354097 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщень цокольного поверху № XXV, XXXI загальною площею 43 кв.м., розташовані в будинку літ."А-5» за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 43050298) та рішення від 20.07.2021 за №59354465 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення цокольного поверху № XXVIII, XXVIIIa, XXIX, XXX загальною площею 36,3 кв.м.., розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 . В судовому засіданні прокурор та представник відповідача і третьої особи не заперечували, що на час розгляду справи ОСОБА_1 є фактичним володільцем вказаного майна.

Передача спірного майна з комунальної власності територіальної громади м. Харкова у приватну власність ОСОБА_2 відбулася з порушенням вимог діючого законодавства, внаслідок чого відповідне рішення Харківської міської ради визнано незаконним а договір купівлі-продажу, що укладався на виконання вказаного рішення недійсним. Таким чином, судом встановлено, що вибуття об`єкта нерухомого майна, що перебувало у власності територіальної громади відбулося поза волею територіальної громади через незаконне рішення органу місцевого самоврядування, в компетенцію якого входить виконання функцій держави на конкретній території та повноважень щодо здійснення права власності від імені територіальної громади.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 28.08.2019 у справі №127/17971/15-ц).

Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення вибули з власності Харківської територіальної громади поза її волею та порушене право комунальної власності, яке підлягає захисту. Тому наявні підстави для витребування вказаного майна у відповідача як у добросовісного набувача в порядку пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України.

Судова колегія погоджується з висновком суду про те, що прокурором обрано належний спосіб захисту інтересів держави, які виражаються у захисті права територіальної громади на володіння комунальним майном, саме з підстав застосування ст.388 ЦПК України, оскільки право територіальної громади на володіння спірним майном вибуло поза її волею і підлягає захисту.

Проте суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

В обґрунтування пропуску строку позовної давності судом, що право власності на спірне комунальне майно, управління яким належить до відання органу місцевого самоврядування, було порушене, коли нежитлові приміщення вибули з володіння територіальної громади - 23.01.2018 ( укладення договору з ОСОБА_2 ), а не в момент укладення договору купівлі-продажу від 03.05.2018, за яким відбулось наступне передання права власності на ці приміщення від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ..

Прокурор стверджував, що орган прокуратури дізнався про порушення права держави на спірні приміщення після набрання чинності рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2020 №922/436/20, яким визнано недійсним рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 №757/17 щодо відчуження спірних приміщень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.261 ЦК України у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2020 по справі №922/436/20 про наявність порушеного права територіальної громади м. Харкова органу прокуратурі стало відомо в 2017 році. Так, господарським судом Харківської області при ухваленні зазначеного рішення встановлено, що Харківською місцевою прокуратурою №2 здійснювалось процесуально керівництво у кримінальному провадженні від 04.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 365 Кримінального кодексу України. Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом службового підроблення були внесені під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою.

Проте про позивачку, як особу яка порушила право власності територіальної громади прокуратура могла довідатись лише після набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, що шляхом укладання 03.05.2018 договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 .

Таким чином, початок перебігу позовної давності необхідно відліковувати з 03.05.2018, строк на подання позову з вимогою про захист порушеного права спливає відповідно 03.05.2021. Позовну заяву у даній справі керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова подав до суду 30.08.2021.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності , 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги заявлені прокурором у серпні 2021 року знаходяться в межах строку позовної давності.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про у відповідачки спірних витребування нежитлових приміщень у зв`язку із застосуванням пропуску строку позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 656/241/19-ц (провадження № 61-1936св21) зазначено, що «у частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. […] Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. […] Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. […]

Відповідно до вимог ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла на час ухвалення рішення у справі по теперішній час уразі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. […]

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22) зазначено, що «згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги».

Судове рішення про витребування майна вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому задоволення вимог позивача про скасування рішень державних реєстраторів та скасування державної реєстрації права власності не призведе до поновлення прав позивача тобто є не ефективними.

Оскільки доводи апелянта знайшли своє підтвердження та є обґрунтованими, судова колегія вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині витребування спірного нерухомого майна. У задоволенні позовних вимог в іншій частині належить відмовити.

За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга задоволені, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури якою було його сплачено за розгляд справи судом першої у сумі 13620, 00 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 20430, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII, XXVIII a, XXVIIII, XXX, XXXI розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської обласної прокуратури () сплачений судовий збір за подання позовної заяви 13620 (тринадцять тисяч шістсот двадцять) грн 00 коп та за подання апеляційної скарги в сумі 20430 (двадцять тисяч чотириста тридцять) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.02.2024 р.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук