Справа номер 490/9854/18 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О. А.
Провадження номер 22-ц/812/73/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Серебрякової Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В. М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_4 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2023 року, повний текст якого складено 23 жовтня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Позов обґрунтовано тим, що він є власником 11/100 часток домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цього домоволодіння є ОСОБА_6 26/100 частки, ОСОБА_3 33/100 частки, ОСОБА_2 21/100 частки та ОСОБА_5 9/100 частки.

Після набуття позивачем права власності на частку у будинку у порядку спадкування між ним та іншими співвласниками виникають постійні непорозуміння з приводу користування земельною ділянкою.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визначити порядок користування земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1 .

Позиція відповідачів у суді першої інстанції

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на те, що позивач успадкував у домоволодінні частку, яка належала ОСОБА_7 . За життя останньої жодних суперечок щодо користування земельною ділянкою не виникало. На сьогоднішній час вона жодних перешкод іншим співвласникам не чинить. Позивач до неї не звертався з претензіями щодо користування земельною ділянкою. Доказів, що між позивачем та іншими співвласниками є суперечки з приводу користування спірною земельною ділянкою, ним не надано.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2021 року закрито провадження у справі в частині вимог до відповідача ОСОБА_6 , яка померла до відкриття провадження у справі, а саме 28 вересня 2018 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та іншими співвласниками домоволодіння за другим варіантом Висновку судової земельно-технічної експертизи №125-037 від 15 травня 2019 року (графічний додаток №2).

ОСОБА_1 виділено в користування земельну ділянку площею 53,17 кв. м.

Ділянка уздовж частини лівої бокової зовнішньої стіни житлового будинку літер А-1 виділена в користування співвласника ОСОБА_1 з правом користування співвласником ОСОБА_5 на час виконання ремонтних робіт з обслуговування лівої бокової зовнішньої стіни житлового будинку літер А-1 за попереднім узгодженням часу між співвласниками.

Ділянка уздовж частини правої бокової зовнішньої стіни житлового будинку літер Б-1 виділена в користування співвласника ОСОБА_1 з правом користування співвласником ОСОБА_2 на час виконання ремонтних робіт з обслуговування правої бокової зовнішньої стіни житлового будинку літер Б-1 за попереднім узгодженням часу між співвласниками.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 235 грн судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між співвласниками домоволодіння не досягнуто згоди щодо порядку користування земельною ділянкою, то саме вказаний у рішенні порядок є більш доцільним, виходячи з первісних часток сторін в домоволодінні та їх розташуванні.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, вказувала, що судом не встановлено який порядок користування земельною ділянкою склався на день звернення до суду між сторонами та чи порушував даний порядок права позивача на користування та обслуговування належної йому частини домоволодіння.

Оскаржуване рішення не змінило порядок користування земельною ділянкою для позивача, натомість ОСОБА_2 позбавило права користування єдиним зручним виходом з подвір`я.

Крім того, це рішення суду привело до правової невизначеності, оскільки ділянка уздовж частини правої бокової зовнішньої стіни житлового будинку літер Б-1 виділяється в користування співвласника ОСОБА_1 з правом користування співвласником ОСОБА_2 на час виконання ремонтних робіт з обслуговування правої бокової зовнішньої стіни житлового будинку літер Б-1 - за попереднім узгодженням часу між співвласниками.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 31 жовтня 1923 року належало на праві приватної власності домоволодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Після їх смерті у порядку спадкування вказане домоволодіння перейшло у власність їх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у рівних частках (свідоцтво про право на спадщину від 14.06.1960). Вказане домоволодіння складалося з трьох житлових будинків: літ.А з прибудовою літ.А-1, літ.Б, літ.В з належними до них господарськими будівлями та спорудами. Вхід здійснювався через ворота №1, розташовані між будинками літ.А та літ.Б.

Отримавши у власність вказане домоволодіння власники поділили його таким чином: ОСОБА_10 житловий будинок літ.А та частина житлового будинку літ.Б (кімнати 4-5, 4-6); ОСОБА_11 житловий будинок літ.В та частина житлового будинку літ.Б (кімнати 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-7), сарай літ.Д, сарай літ. И. У загальному користуванні залишилися: сарай літ.Г, вбиральня літ.Л, погріб літ.К, ворота №1, басейн №2, паркан №3.

Будинок літ.Б мав кімнати: 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, 4-7.

21 лютого 1963 року ОСОБА_11 подарувала доньці ОСОБА_12 30/100 частки домоволодіння (житловий будинок літ.В-1) , а ОСОБА_13 4/100 частки домоволодіння, залишивши у своїй власності 16/100 частки домоволодіння, які складалися з частини будинку літ.Б: кімнати 4-1, 4-2, 4-3.

Кімнати цього будинку 4-4, 4-5, 4-6, 4-7 за договором дарування від 21.02.1963 перейшли у власність від ОСОБА_10 (14/100 частки) та ОСОБА_11 (4/100 частки) у власність ОСОБА_13 .

У цей же день ОСОБА_10 подарував 12/100 часток домоволодіння ОСОБА_14 (частина житлового будинку літ.А: кімнати 1-4, 1-5, частини коридору 1-1).

18 червня 1966 року ОСОБА_10 подарував ОСОБА_13 ще 8/100 частки домоволодіння.

Отже частки співвласників були такими: ОСОБА_10 16/100, ОСОБА_13 26/100, ОСОБА_14 12/100, ОСОБА_11 16/100, ОСОБА_12 30/100.

05 травня 1998 року ОСОБА_13 продав належні йому 26/100 часток домоволодіння ОСОБА_15 , спадкоємцем якої є відповідач ОСОБА_16 .

Частки належні ОСОБА_10 та ОСОБА_14 (житловий будинок літ.А) 18 червня 1966 року перейшли у власність ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у власність ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у власність ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Після смерті ОСОБА_20 14/100 частки домоволодіння успадкувала 27 червня 1995 року ОСОБА_21 , а після смерті ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_3 14/100 частки домоволодіння успадкувала ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_11 належні їй 16/100 часток домоволодіння були успадковані 25 жовтня 1994 року ОСОБА_7

ОСОБА_12 належні їй 30/100 часток домоволодіння продала 17 червня 1966 року ОСОБА_22 . Вказана частка була успадкована 12 грудня 2002 року ОСОБА_3 .

Станом на 2008 рік частки співвласників у домоволодінні були такими: ОСОБА_21 14/100, ОСОБА_6 14/100, ОСОБА_3 30/100, ОСОБА_16 26/100, ОСОБА_7 16/100.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2009 року (справа №ц2-6617/09) змінено частки співвласників у домоволодінні. Визнано право власності за ОСОБА_21 на 9/100 частки, ОСОБА_6 на 26/100 частки, ОСОБА_3 на 33/100 частки, ОСОБА_23 на 21/100 частки, ОСОБА_7 на 11/100 частки.

10 червня 2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 9/100 частки, які належали ОСОБА_21 , перейшли у власність ОСОБА_5

28 вересня 2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 11/100 частки, які належали ОСОБА_7 , перейшли у власність позивача ОСОБА_1

06 вересня 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 26/100 частки, які належали ОСОБА_6 , перейшли у власність ОСОБА_24

10 вересня 2010 року ОСОБА_23 змінила прізвище на ОСОБА_25 , про що свідчить свідоцтво про шлюб.

Згідно з технічним паспортом на домоволодіння від 17.09.2013 та даними інвентарної справи домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з житлових будинків під літерами А, Б, В (усі 1917 року побудови), С-2 (2008 року побудови), належних до них господарських будівель та споруд: вбиралень під літерами Є та Я, сараю літ.Г, навісу літ.Ц, літніх кухонь під літерами И та К-1, гаражу літ.О-1, душу літ.Ф, погрібу літ.Гпд, огорож та споруд - №1, 2, 3, 6, 7, 8, І. Житловий будинок літ.С-2 загальною площею 124,4 кв.м самовільно побудований на місці самовільно знесеної частини житлового будинку літ.Б з самовільним зайняттям землі площею 17 кв.м на червону лінію.

Житловим будинком літ.А володіють ОСОБА_5 та ОСОБА_24 , житловим будинком літ.В ОСОБА_3 , житловим будинком літ.Б ОСОБА_23 , житловим будинком літ.С-2 ОСОБА_1 .

Співвласник домоволодіння ОСОБА_24 до участі у справі залучена не була.

З наданого позивачем Висновку №125-037 судової земельно-технічної експертизи від 15.05.2019 випливає, що фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 597,31 кв.м. Експертом запропоновано два варіанти порядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою, виходячи з наявності чотирьох співвласників домоволодіння, а не п`яти. Із зазначеного висновку вбачається, що експерт об`єднав частки ОСОБА_5 та ОСОБА_24 . Другий варіант, запропонований експертом, який був взятий до уваги судом при ухваленні оскаржуваного рішення, передбачає надання співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_23 , ОСОБА_3 безперешкодного доступу співвласникам, які володіють будинком під літ.А, для виконання ремонтних робіт. Проте, експертом не з`ясовано, якими саме частинами цього будинку володіють ОСОБА_5 та ОСОБА_24 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1-3 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За приписами частин 1, 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Стаття 331 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Згідно з нормами статті 120 ЗК України (у редакції на момент переходу права власності на частину будинку до позивача) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

У постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі №6-2454цс16 зроблено висновок, що "при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що: "чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_26 (лат. superficies solo cedit збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності".

Пункти 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7 роз`яснюють, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

У справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

Встановлено, що ОСОБА_7 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 успадкувала 16/100 частки спірного домоволодіння, які рішенням суду були змінені на 11/100 частки. Вказана частка складалася з частини будинку літ.Б: кімнати 4-1, 4-2, 4-3. Ці кімнати були самовільно знесені і у 2008 році самовільно побудований новий житловий будинок літ.С-2 загальною площею 124,4 кв.м. Вказана будівля вийшла за межі червоної лінії земельної ділянки, а також зменшила заїзд до двору, який здійснювався через ворота. На теперішній час ОСОБА_1 та ОСОБА_23 мають можливість заходити у двір через хвіртку шириною 1,23 м доріжкою вздовж дворової території між зовнішніми стінами житлових будинків літ.С-2 та літ.А розмірами 7,11х1,23 м.

Частка ОСОБА_7 у домоволодінні успадкована позивачем.

Житловий будинок літ.С-2 у експлуатацію не прийнятий.

Отже у силу приписів статей 331, 349 ЦК України право власності на частину житлового будинку літ.Б: кімнати 4-1, 4-2, 4-3 було припинено внаслідок її знищення, а на новостворене нерухоме майно воно не виникло, оскільки не було введено в експлуатацію. ОСОБА_1 є власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва (створення майна).

У постанові від 16 вересня 2020 року у справі №630/491/17 Верховний Суд вказав, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України).

Одним із співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 (14/100 частки, які рішенням суду змінені на 26/100 частки) є ОСОБА_24 , яка до участі у справі залучена не була.

Визначаючи порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, суд першої інстанції вирішив питання користування цією земельною ділянкою і щодо частки ОСОБА_24 , отже, ухваливши судове рішення про її права, свободи, інтереси та обов`язки, не залучивши її до участі у справі.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Стаття 48 ЦПК України передбачає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач це особа, яка звернулася до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, якщо вважає їх такими.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Отже, позов пред`являється особою, якій належить право вимоги, до особи, яка повинна відповідати за позовом.

Пункт 4 частини 3 статті 376 ЦПК України регламентує, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Встановивши зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального права з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції було ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що в силу приписів пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , скасував рішення суду першої інстанції, то позивач повинен відшкодувати їй судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Серебрякова

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 січня 2024 року.