КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/23498/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16564/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Підпалого В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просила, враховуючи уточнену позовну заяву, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 15 000 доларів США та покласти на відповідачку судові витрати (т. 2 а.с. 3-7, 46-40).

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 серпня 2019 року між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 15 000 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути в строк. Вказувала, що в розписці відповідач не вказала термін виконання грошового зобов`язання. 04.03.2020 позивач направила претензію відповідачу з вимогою про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів, але вимога була проігнорована. Відповідач взяті на себе боргові зобов`язання щодо повернення суми позики у добровільному порядку не виконала, у зв`язку з чим позивач звернулася з позовом до суду (т. 2 а.с. 3-7, 46-50).

Заперечивши проти заявленого позову, 29 травня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Яценко О.В. подала зустрічний позов в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зустрічні позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір позики від 19.08.2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На обґрунтування заперечень та вимог зазначила, що розписка від 19.08.2019 року є фіктивною, оскільки відповідач не надавала таку розписку позивачці, розписку не підписувала і кошти від позивачки не брала, ОСОБА_1 ніколи не знала і не зустрічалась. Зазначила, що про позивача ОСОБА_2 дізналась від ОСОБА_3 , яка працювала з ОСОБА_2 в одному приміщенні ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 працювала за тою ж адресою, кабінет 202. Одного дня, до ОСОБА_2 звернулась ОСОБА_3 із проханням написати боргову розписку, яку вона мала віддати людині в обмін на 15 000 доларів США, за поясненням ОСОБА_3 розписка необхідна для страховки в разі, якщо остання не буде на місці. Перебуваючи із ОСОБА_3 в дружніх відносинах, ОСОБА_2 написала розписку і залишила на столі в себе в кабінеті. Надалі відповідачці стало відомо, що боргову розписку ОСОБА_3 віддала ОСОБА_1 , а Лєвит запевнила, що це на кілька днів, вони із ОСОБА_1 друзі і найближчим часом ОСОБА_3 кошти поверне і розписку поверне або знищить. З часом до ОСОБА_2 звернулась позивачка ОСОБА_1 та почала вимагати повернення грошей. На підтвердження вказаних обставин просила викликати і допитати як свідка ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 158-172).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 повернуто, роз`яснено право на звернення до суду в загальному порядку, передбаченому ЦПК України (т. 2 а.с. 48, 58-59).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму богу за договором позики в розмірі 15 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 592 650, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4 013 грн. 16 коп.(т. 2 а.с. 53-59).

Не погодившись з рішенням районного суду, 18 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мехедок Т.С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила змінити оскаржуване рішення, виклавши перший та другий абзац резолютивної частини у наступній редакції: «Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 15 000 доларів США» (т. 2 а.с. 123-128).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції помилково додатково зазначив в судовому рішенні суму боргу, виражену в еквіваленті в національній валюті - гривні, тоді як позика надавалось у іноземній валюті - долари США, а в позовній заяві позивачка просила стягнути суму за договором позики лише у іноземній валюті у розмірі 15 000 доларів США (т. 2 а.с. 94-100, 123-128).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Яценко О.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 05 грудня 2024 року була сповіщена 04 листопада 2024 року врученням повідомлення особисто, про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Яценко О.В., факт належного повідомлення відповідачки представник підтвердила в суді, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 159-171, 175).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року оскаржується в частині зазначення судом першої інстанції суми боргу з визначенням еквіваленту в національній валюті - гривні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження наявності боргових зобов`язань за договором позики, позивачка ОСОБА_1 надала письмову розписку від 19 серпня 2019 року, за змістом якої ОСОБА_2 номер паспорта НОМЕР_1 , виданий Хмельницьким РВ УМВС України в Хмельницькій області, РНОКПП - НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 15 000 доларів США, які зобов`язувалась повернути в строк (т. 1 а.с. 19).

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Яценко О.А. у письмових запереченнях не заперечувала сам факт написання ОСОБА_2 вказаної розписки від 19 серпня 2019 року, копія якої міститься у матеріалах справи, проте зазначала, що гроші від ОСОБА_1 не брала, таку розписку позивачці не надавала, а вказану розписку ОСОБА_2 написала на прохання ОСОБА_3 ,перебуваючи із ОСОБА_3 в дружніх відносинах. Надалі відповідачці стало відомо, що боргову розписку ОСОБА_3 віддала ОСОБА_1 , а Лєвит запевнила, що це на кілька днів, вони із ОСОБА_1 друзі і найближчим часом ОСОБА_3 кошти поверне і розписку поверне або знищить. З часом до ОСОБА_2 звернулась позивачка ОСОБА_1 та почала вимагати повернення грошей. На підтвердження вказаних обставин просила викликати і допитати як свідка ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 158-172).

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідна правова позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив вищевказані доводи і заперечення відповідачки з посиланням на необхідність допиту свідка ОСОБА_3 , оскільки показання свідка не є належним способом доказування, як на спростування факту укладення боргової розписки так і отримання (не отримання) за борговою розпискою грошей.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачкою від позивачки обумовленої у розписці грошової суми.

Проте, колегія суддів не погодилась з висновком районного суду, який зазначив грошовий еквівалент в гривні стягуваної суми боргу, врахувавши наступне.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на усій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до наведених правових норм, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Як вбачається з розписки від 19 серпня 2019 року, ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 15 000 доларів США, тобто, договором визначена сума позичених коштів в іноземній валюті (т. 1 а.с. 19).

Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись з зазначеним позовом, просила суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 15 000 доларів США (т. 2 а.с. 3-7, 46-40).

Відтак, враховуючи викладене, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають кошти в іноземній валюті, а саме, в доларах США, без зазначення еквіваленту цієї суми в національній валюті.

З наведених підстав, вказівка в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції про стягнення суми боргу за договором з зазначенням цієї суми в національній валюті є помилковою, тому з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід виключити визначення еквіваленту суми боргу в національній валюті, а саме «що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 592 650, 00 грн.».

Колегія суддів звернула увагу на те, що суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, проте в резолютивній частині зазначив позов задовольнити частково.

Проте таке не призвело до неправильного вирішення справи по суті спору в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 15 000 доларів США та може бути усунуто районним судом шляхом виправлення описки в резолютивній частині.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року - змінити, виключити з мотивувальної та резолютивної частини рішення «що за курсом НБУ на дату винесення рішення становить 592 650, 00 грн.».

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 05 грудня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.І. Ящук