ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач -ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року, ухваленого суддею Рунчевою О.В. у м.Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

21 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26.09.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області.

06.09.2022 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/1777/22 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

У період перебування у шлюбі, подружжям було придбано за договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними будівлями та зареєстровано право власності на земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який було оформлено на відповідача.

Також, за час перебування у шлюбі, подружжям за договором купівлі-продажу було придбано транспортний засіб марки «MITSUBISHI LANCER», 2007 року випуску, який на підставі акту огляду та договору укладеному у СГ № 5692/20/003740 від 20 травня 2020 р. зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволені частково.

Визнано житловий будинок загальною площею 52.9 кв.м, з надвірними будівлями та земельну ділянку загальною площею 0.092 га, кадастровий номер :02:084:0005, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виділено 1/2 частини житлового будинку загальною площею 52.9 кв.м, з надвірними будівлями та земельної ділянки загальною площею 0.092 га, кадастровий номер :02:084:0005, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виділено 1/2 частини житлового будинку загальною площею 52.9 кв.м, з надвірними будівлями та земельної ділянки загальною площею 0.092 га, кадастровий номер :02:084:0005, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя - автомобіля «MITSUBISHI LANCER», 2007 року випуску, об?єм двигуна - 1998 см. куб., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , що був відчужений без відома та згоди одного зі співвласників, стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини його вартості в сyмi 111 721,35 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 075 грн. 03 коп. (дві тисячі сімдесят п`ять) грн. 03 коп., понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп., понесені витрати на оплату здійснення незалежної оцінки у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн., понесені витрати на рецензію судового експерта у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржуване судове рішення в частині стягнення з нього ч. вартості автомобіля, змінивши розмір компенсації з 111 721,35 грн. до 21 000 грн. та зменшити розмір судових витрат, стягнутих з нього, а саме судового збору, витрат на професійну правничу допомогу та витрат на здійснення незалежної оцінки, пропорційно розміру задоволених вимог та відмовивши у стягненні витрат на оплату рецензії судового експерта.

При цьому, скаржник зазначає, що він не погоджується з оціночною вартістю спірного автомобіля та вказує на те, що у відзиві на позов він зазначав, що транспортний засіб тривалий час перебував у незадовільному стані та потребував фінансових вкладень для ремонту, тому постало питання про його продаж. Вказує, що суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 здійснено технічний огляд автомобіля та було визначено оціночну вартість 42 000 грн. і саме за таку суму транспортний засіб був проданий ОСОБА_4 .

Вважає, що суд першої інстанції повинен був відхилити клопотання позивача про доручення до матеріалів справи у якості доказу рецензію на Звіт СОД Кузьмич, підготовлену 31 травня 2023 року судовим експертом Печерицею Г.В., оскільки цим судовим експертом складався висновок №927 за результатами автотоварознавчого дослідження з визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу від 15 березня 2023 року і він був зацікавлений у застосуванні судом при ухваленні рішення саме його оцінки автомобіля.

Акцентує увагу на те, що позовні вимоги були задоволені судом частково, при цьому судові витрати суд стягнув з нього на користь позивача у повному обсязі, що суперечить нормам ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шашликов Д.Г., посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року та стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн. судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції за подачу відзиву на апеляційну скаргу.

02 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шашликова Д.Г. надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 03 грудня 2024 року на 14:00 годину в режимі відеоонференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника позивача через його офіційну електронну пошту, яке в силу положень ч.2 ст.212 ЦПК України задоволенню не підлягає, оскільки його подано з порушенням встановленого нормою зазначеної статті строку.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляціну скаргу за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, щосторони 26.09.2015 року зареєстрували шлюб, який на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.09.2022 року було розірвано.

Під час шлюбу за договором купівлі-продажу подружжям було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та зареєстровано право власності на земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно було оформлено на відповідача.

Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбних відносинах сторонами, на підставі договору купівлі - продажу було придбано транспортний засіб марки «MITSUBISHI LANCER», 2007 року випуску.

Відповідно до наявної інформації, яка перебуває в матеріалах справи, транспортний засіб марки «MITSUBISHI LANCER», 2007 року випуску на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/3790781 від 28.04.2023 року був проданий ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя придбаного під час шлюбу жилового будинку з надвірними будівлями та спорудами та виділення кожному зі сторін по частині житлового будинку та земельної ділянки на якій розташований будинок не оскаржується і у цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на користь позивача грошової компенсації 1/2 частини його вартості, виходив з того, що на час розгляду справи вартість автомобіля, згідно звіту експерта №927, складала 223 442,70 грн., тому саме з цієї вартості транспортного засобу слід вираховувати вартість компенсації за частку в спільному майні подружжя.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. ст.60,61,63,69,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Так, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Отже, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.

Присуджуючи позивачу грошову компенсацію замість його частки на вказаний автомобіль, суд виходив з того, що набутий сторонами за час шлюбу автомобіль, був відчужений відповідачем іншій особі без згоди позивача, тому остання має право на відповідну компенсацію вартості майна, відчуженого без її згоди та не в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази та факти витрачання відповідачем отриманих від продажу автомобіля грошових коштів в інтересах сім`ї. Доказів того, що позивач надавала згоду, підписувала або отримала грошові кошти від продажу автомобіля відповідач не надав.

Відповідно до усталеної практики Верховного суду (Постанова ОП КЦС у справі 127/7029/15-ц) поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Відповідно до ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно роз`яснень, наведених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Відповідно ч. 3ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки регулюються ст.364 ЦК України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

В силу положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, необхідно встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок частки у спільному майні та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналіз вказаних норм та врахування тих фактів, що спірний автомобіль який було придбано у шлюбі, та відповідно договору купівлі - продажу було продано відповідачем особисто іншій особі, надають позивачу ОСОБА_1 право на стягнення грошової компенсації за належну їй частку у спільному сумісному майні, а відтак висновок суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позивачем цих вимог, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується, оскільки відповідачем не спростовано того факту, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Позивачем разом з позовною заявою було подано висновок №927 судового експерта ОСОБА_5 за результатами автотоварознавчого дослідження з визначення середньої ринкової вартості колісного транспортного засобу, складеного 15 березня 2023 року, яким визначено, що середня ринкова вартість (Сср) аналогічного автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер: НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 на дату надання запиту «06» березня 2023 року, становить: 223 442,70 грн.

Відповідачем до відзиву на позов ОСОБА_1 суду було надано звіт про оцінку майна від 28 квітня 2023 року №28042023/5604, складеного на замовлення Відповідача під час продажу транспортного засобу, відповідно до якого оціночна вартість автомобіля становить 42 000,00 грн.

Також судом встановлено, що представник позивача звернувся з адвокатським запитом №50 до судового експерта ОСОБА_5 з проханням: здійснити аналіз Звіту про оцінку майна №28042023/5604 від 28.04.2023 року, який було підготовлено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 , надати висновок стосовно зазначеного Звіту щодо його відповідності до вимог чинного законодавства, «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» та іншим нормативним документам, повідомити інформацію про ринкову вартість транспортного засобу марки «MITSUBISHI LANCER», державний номер НОМЕР_3 , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1998 см.куб., VIN НОМЕР_2 станом на 28.04.2023 року.

У червні 2023 року на електрону адресу суду позивачем було надіслано клопотання про долучення доказів, а саме рецензію №1 на «Звіт про оцінку майна №28042023/5605» від 28.04.2023 року СОД ОСОБА_3 , яка складена 31 травня 2023 року та в якій зазначено що, підготовлений СОД ОСОБА_3 «Звіт про оцінку майна №28042023/5604 від 28.04.2023 року» не відповідає вимогам чинного законодавства, «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» та іншим нормативним документам, довідковим джерелам інформації».

Суду першої інстанції стороною відповідача не було надано доказів на спростування висновку судового експерта ОСОБА_5 №927, яким визначена середня ринкова вартість аналогічного автомобіля «Mitsubishi Lancer», яка становить 223 442,70 грн., свого висновку експерта, складеного на його замовлення суду не надано, а наданий до відзиву на позов «Звіт про оцінку майна №28042023/5605» від 28.04.2023 року СОД ОСОБА_3 не можна вважати належним та допустимим доказом дійсної вартості спірного транспортного засобу, оскільки він не відповідає нормам ст.106 ЦПК України, зокрема у звіті не зазначено, що його підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при визначенні суми компенсації позивачу належної їй частки у спільному автомобілі, слід виходити з висновку судового експерта ОСОБА_5 №927 від 15 березня 2023 року, яким визначено середню ринкову вартість (Сср) аналогічного автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер: НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 та яка становить - 223 442,70 грн., а не з наданого відповідачем «Звіту про оцінку майна №28042023/5605» від 28.04.2023 року СОД ОСОБА_3 , який не можна вважати належним та допустимим доказом дійсної вартості спірного транспортного засобу, тому вважає необгрунтованими доводи відповідача в частині зменшення розміру компенсації вартості автомобіля до 21 000 грн.

Доводи відповідача про те, що суд частково задовольнивши позов незаконно стягнув з відповідача на користь позивача усі понесені останньою судові витрати по справі, а не пропорційно до задоволених позовних вимог, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункти 1 та 2) статті 133 та частин 1, 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу,) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Відповідно до положень ч.6 ст.139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно норм ч.ч.7-9 ст.139 ЦПК України розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем до позову було надано договір про надання правничої (правової) допомоги №30/2023 від 07.02.2023 року, укладеного між позивачем та адвокатським об`єднанням «ЛЕГАЛ ПАРТНЕРС ЮКРЕЙ» в особі керуючого партнера - адвоката Шашликова Д.Г., акт про надання правової допомоги від 13.03.2023 року, згідно якому до складу послуг входить: участь у суді першої інстанції по немайновому спору (підготовка позовної заяви або відзиву на позовну заяву та/або зустрічного позову, підготовка до 3х необхідних процесуальних документів, участь у 1 підготовчому засіданні, 1 засіданні по суті), розмір якої становить 5 000 грн. 00 коп.

Також, позивачем надано товарний чек №927 від 15.03.2023 року, який підтверджує понесені витрати на оплату здійснення незалежної оцінки у розмірі 1 200, 00 грн. та товарний чек №Р-1 від 31.05.2023 року, яким підтверджені понесені додаткові витрати на висновок судового експерта ОСОБА_5 - «Рецензія №1 на «Звіт про оцінку майна №28042023/5605» від 28.04.2023 року СОД ОСОБА_3 , складена 31 травня 2023 року, вартість якої становить 2 500,00 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що придбаний у шлюбі сторін автомобіль був відчужений відповідачем без відома та згоди іншого з подружжя вже після подачі до суду позову про поділ майна, відмовив позивачу у задоволенні однієї вимоги - у визнані транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя та, з урахуванням доведеності належними та допустимими доказами понесених позивачем по справі судових витрат, правильно стягнув їх у повному обсязі з відповідача на користь позивача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстави його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. Понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, залишаються за скаржником.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: