Справа № 127/8205/24
Провадження № 2-о/127/782/24
УХВАЛА

04 листопада 2024 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Іщук Т. П., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: командир військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони, Регіонального управління Сил « ІНФОРМАЦІЯ_1 » територіальної оборони, Сил територіальної оборони Збройних Сил України, командувач Сил територіальної оборони Збройних Сил України, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження та просить встановити юридичний факт про виникнення у громадянина України ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року, на підставі норм частини 3 статті 17 Конституції України, права на захист суверенітету і територіальної цілісності України від збройної агресії та набуття ним, на підставі пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву», статусу добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України, у зв`язку з зарахуванням його на добровільній основі до проходження служби до особового складу добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24 лютого 2022року № 1 та у зв`язку з призначенням на військову посаду наказом командира цієї частини (по стройовій частині) від 24 лютого 2022 року №33, а також встановити юридичний факт про те, що нормами Конституції та законами України не встановлено будь-яких обмежень прав громадян України на добровільній основі, в складі Сил територіальної оборони Збройних Сил України, на оборону України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості від зовнішньої збройної агресії та припинення, обмеження цих прав без їх згоди.

Свою заяву обґрунтував тим, що він був зарахований до списку особового складу військової частини НОМЕР_1 з 24 лютого 2022 року. Разом з тим, зарахування його до списків особового складу добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, яким є військова частина НОМЕР_1 за документами її утворення, відбулося саме на добровільній основі на підставі його волевиявлення, здійсненого ним 24 лютого 2022 року без будь-якого примусу, а не з підстав, які зазначені в наказі командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24 лютого 2022року № 1 та в наказі ( по стройовій частині) від 24 лютого 2022року № 33. У вказаних наказах зазначено, що його зарахування відбулося у зв`язку з його прибуттям до військової частини НОМЕР_1 з ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом за наслідками мобілізації. Ця інформація є недостовірна та не відповідає дійсності. Правовідносини, які виникли між заявником та державою в особі військової частини НОМЕР_1 , підпадали під правове регулювання Закону України «Про основи національного спротиву», який помилково не було застосований командуванням військової частини, ототожнивши правовий статус військовослужбовця та правовий статус добровольця. Не розуміння та не визнання різниці між цими статусами призвели не лише до порушення його прав при встановлені правових відносин між державною, в особі військової частини НОМЕР_1 , та заявником, а також і припиненні без згоди заявника цих відносин, що призвело до незаконного виключення його зі списків особового складу військової частини, зняття з усіх видів забезпечення.

Заявник зазначає, що протиправність та незаконність дій командира військової частини при його звільненні була встановлена судом, однак, відновлення порушених прав та законних інтересів ОСОБА_1 незаконними діями командира військової частини НОМЕР_1 вчинених шляхом внесення ним недостовірної інформації в накази, а також вчинення ним протиправних дій шляхом видання наказів скерованих на припинення без його згоди, встановлених 24 лютого 2022 року, правових відносин, у повній мірі не відбулося. Командування військової частини продовжує вважати його колишнім військовослужбовцем та звільненим з військової служби. Вказане і стало підставою для звернення до суду із цією заявою. При цьому також зазначає, що законодавством не встановлено порядку видачі документа, що посвідчує набуття статусу добровольця.

Вивчивши зазначену заяву, суд дійшов висновку, що провадження у справі не може бути відкрито з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, однак він не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Як слідує з матеріалів заяви ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення та був призначений на посаду стрільця 2-го відділення 1-го взводу роти контрдиверсійної боротьби НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України відповідно до мобілізаційного призначення (наказ №33 від 24 лютого 2022 року).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30 березня 2022 № 58 (по стройовій частині) ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі) та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (грошового та речового), та із 31 березня 2022 року знято з котлового забезпечення.

Як слідує зі змісту заяви заявник оскаржував своє звільнення (справа №120/3453/22). За відкритими даними ЄДРСР йому відмовлено в задоволенні позовної заяви. При цьому як на підставу свого позову ОСОБА_1 посилався, зокрема, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підлягає застосуванню до правовідносини щодо проходження військової служби добровольцями Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а тому передбачений цим законом граничний вік перебування на військовій службі на нього не поширюється. Суд, ухвалюючи рішення у вказаній справі, дійшов висновку, що відповідач, приймаючи наказ про звільнення позивача на підставі підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі), діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що встановлений вказаним законом та вірно застосував ці положення, а також дав оцінку статусу заявника при зарахуванні його на службу.

Заявник, звертаючись до суду в порядку окремого провадження, вказує, що відновлення його порушених прав не відбулося, командування військової частини не визнає за ним правового статусу добровольця, а продовжує вважати його колишнім військовослужбовцем та звільненим саме з військової служби, тобто, звертаючись до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення вказаних вище фактів, фактично не погоджується з наказами командування військової частини про його зарахування до списків особового складу військової частини саме як мобілізованого для проходження військової служби та про його звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини як військовослужбовця відповідно до підпункту «а» п.2 ч.4 ст. статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі).

Тобто заявник не погоджується з поширенням на нього при встановленні та припиненні правовідносин статусу військовослужбовця Збройних Сил України та застосуванням відповідних положень чинного законодавства.

Слід зазначити, що служба в Збройних Силах України є публічною службою.

Питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби та отримання відповідного статус є публічно-правовим спором, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Частиною першою ст.5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2020 року в справі N 287/167/18-ц зазначила, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Наразі вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а саме з прийняттям на службу та звільненням з неї, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

У спірних правовідносинах суд враховує, що у заявника виник спір з військовою частиною щодо припинення служби заявника з урахуванням його статусу і цим обставинам вже надана оцінка судом в іншій справі. Все ж таки не погоджуючись з діями командування військової частини як при прийнятті його на службу, так і при звільненні та поширенням на нього положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», намагаючись по новому оцінити вказані обставини, заявник звернувся в порядку окремого провадження.

Суд, врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, визнає недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд.

З урахуванням наведеного заява ОСОБА_1 про встановлення фактів не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин необхідно відмовити у відкритті провадження у справі, оскільки цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

При цьому суд відмічає, що виходячи зі змісту ст. 294, 315 ЦПК, суд може відмовити у відкритті провадження в справі якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, подану в порядку окремого провадження, вбачається спір про право виключно у тому разі, якщо виявлений спір можливо вирішити саме в порядку цивільного судочинства. Якщо ж такий спір вирішити в порядку цивільного судочинства неможливо, суд повинен відмовити у відкритті провадження (на стадії прийняття поданої заяви) із зазначенням правильного для вирішення такого правового питання виду судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, 260-261, 293, 353, 354 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: командир військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони, Регіонального управління Сил « ІНФОРМАЦІЯ_1 » територіальної оборони, Сил територіальної оборони Збройних Сил України, командувач Сил територіальної оборони Збройних Сил України, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Роз`яснити заявнику його право на звернення до суду у порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: