Номер провадження: 22-ц/813/4889/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна, про усунення особи від права на спадкування,

встановив:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває вказана вище цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , який обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , і після смерті останньої у грудні 2021 року відповідач ОСОБА_1 , як син спадкодавці та спадкоємець першої черги, подав заяву про прийняття спадщини, а також проник до квартири АДРЕСА_1 , належної померлій ОСОБА_3 та позивачці, з метою вселення та проживання, а саме: зламав та замінив замки на вхідних дверях до квартири та під`їзду, що було зафіксовано Охоронною фірмою Карабінер та співробітниками поліції, і викрав з квартири усе рухоме майно.

Позивачка вважає, що відповідач не має права на спадкування, відповідно до положень абз. 2 ч.3 ст. 1224 ЦК України, оскільки залишив спадкодавицю у безпорадному стані.

Також ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонитивідповідачу ОСОБА_1 та його представникам, та будь-яким третім особам, у тому числі будь-яким державним реєстраторам та нотаріусам вчиняти будь-які дії в тому числі будь-які реєстраційні дії щодо вказаної квартири та заборони ОСОБА_1 користуватися, знаходитися у цій квартирі, вселяти до неї інших осіб, здійснювати заміну замків на вхідних дверях, обладнувати її охоронними пристроями та іншим чином користуватися, володіти квартирою, у тому числі укладати договори оренди з третіми особами.

Вимоги заяви обґрунтовані обставинами, що викладені у позові.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_1 та його представникам та будь-яким третім особам, зокрема державним реєстраторам та нотаріусам, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з отриманням у спадщину частки нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . В іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову повернути позивачці, посилаючись на те, що суд безпідставно здійснив розгляд заяви ОСОБА_2 , про забезпечення позову та постановив оскаржувану ухвалу, оскільки вказану заяву було подано представником, повноваження якого належним чином підтверджені не були. Оскаржувана ухвала, у порушення вимог чинного процесуального законодавства, не містить мотивів з яких виходив суд задовольняючи частково вимоги заяви позивачки, при цьому судом безпідставно заборонено ОСОБА_1 , його представниками або будь-яким третіми особами вчиняти реєстраційні дії щодо вказаної квартири, оскільки такі не наділені певними повноваженнями, крім того, це призводить до порушення прав третіх осіб, які не є учасниками цієї справи.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за доводами скарги.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, із заявами (клопотаннями) про відкладення розгляду справи не зверталися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зауважує про таке.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вичиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Колегія суддів, відхиляючи посилання скаржника в якості доводів апеляційної скарги щодо недоведеності позивачкою настання негативних наслідків у випадку не вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зауважує, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У цій справі суд першої інстанції застосував такий захід забезпечення позову, як заборону ОСОБА_1 та його представникам та будь-яким третім особам, зокрема державним реєстраторам та нотаріусам, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з отриманням у спадщину частки нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд виходив з обставин на які посилається позивачка обґрунтовуючи цю заяву, матеріалів, що містяться у справі у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується така заява, оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог вказаної заяви позивачки.

З огляду на предмет позову та з урахуванням вимог щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_4 шляхом заборони державним реєстраторам та нотаріусам, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з отриманням у спадщину частки нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому колегія суддів зауважує, що заборона державним реєстраторам та нотаріусам, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з отриманням у спадщину частки нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 за своєю правовою конструкцією не може вважатися не співмірним по відношенню до суті позовних вимог. Водночас відмова в забезпеченні позову може призвести до ускладнення можливого виконання рішення суду у разі задоволення вказаного вище позову ОСОБА_2 .

Тож, обраний судом вид забезпечення позову, не призведе до невиправданого обмеження спадкових прав відповідача.

Водночас, колегія суддів погоджується із доводами скаржника стосовно того, що судом безпідставно встановлено заборону ОСОБА_1 , а також іншим особам, зокрема його представникам або будь яким третім особам вчиняти реєстраційні дії, що пов`язані з отриманням у спадщину частки спірного нерухомого майна, з огляду на відсутність у таких осіб певних повноважень на вчинення вказаних дій, якими за законом наділені суб`єкти державної реєстрації прав та нотаріуси.

Доводи скаржника щодо ненадання стороною позивачки належних доказів на підтвердження наявності у її представника - адвоката Панько М.М. повноважень діяти від її імені, зокрема подати до суду вказану заяву про забезпечення позову, тому обов`язку суду повернути таку позивачці, колегія суддів відхиляє, як безпідставні зважаючи на визначення п.1 ч.4 ст.62 ЦПК України довіреностоті, як окремого документу, що підтверджує повноваження адвоката, як представника, що надана суду разом із копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №003149.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч.2, 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду потрібно змінити, шляхом виключення з абзацу другого її резолютивної частини: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) та його представникам та будь-яким третім особам, зокрема.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2024 року змінити, виключивши з абзацу другого резолютивної частини оскаржуваного судового рішення: " ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) та його представникам та будь-яким третім особам, зокрема".

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова