Справа № 162/525/24 Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С.
Провадження № 22-ц/802/1088/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Карпук А. К., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на час його навчання, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пасевича Олександра Петровича на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Пасевича О. П. у червні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на час його навчання.

Позов мотивує тим, що з 20.05.2004 по 18.05.2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 18.05.2015. З січня 2015 року сторони проживають окремо. За час їхнього спільного проживання в шлюбі народилося троє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після зміни проживання відповідачкою син ОСОБА_3 залишився проживати з позивачем, діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 переїхали на проживання із матір`ю. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 09.03.2023 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.12.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Син ОСОБА_6 07.04.2024 досяг повноліття, тому відповідно стягнення аліментів за цим рішення припинено. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 24.07.2023 стягується з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Починаючи з 01.10.2023 син Назар навчається в Республіці Польща в м. Варшава в Польській академії наук за освітнім рівнем «перший (бакалавр)» на денній формі навчання за спеціальністю наукова або мистецька дисципліна «Менеджмент» на платній основі, продовжує навчання на 2-му семестрі. Позивач сплачує за навчання сина, оренду квартири, перераховує кошти на харчування, одяг, канцелярію, літературу та доїзди громадським транспортом до навчального закладу.

Посилаючись на вищевикладене, просить суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки усіх доходів (заробітку) відповідачки, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного, щомісячно, на період навчання, але не більше ніж досягнення ним 23 років, починаючи з дня пред`явлення позову до суду.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на час його навчання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/7 частки її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 27.06.2024 та до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ОСОБА_6 23 років.

У решті позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду,представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пасевич О. П. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Позивач ОСОБА_1 самостійно оплачує навчання сина ОСОБА_3 , його проживання та матеріально його забезпечує.В рішенні судом зазначено, що позивач, звертаючись із позовом до суду, будь-яких доказів на підтвердження витрат на проживання за місцем знаходження вищого навчального закладу (в м. Варшава) та придбання необхідних для навчання товарів та послуг, не надав, однак судом не взято до уваги, що відповідач цього факту не заперечувала, та не надано цьому належної правової оцінки. В рішенні невірно зазначено твердження представника позивача, зокрема, що представник позивача у судовому засіданні не заперечував, що позивач має відповідні доходи, які надають можливість сплачувати кошти за навчання сина за кордоном, хоча озвучено тільки було, що позивач сплачує кошти за навчання сина. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову судом взято до уваги, що на утриманні ОСОБА_2 є дитина ОСОБА_7 , однак не надано правової оцінки, що ця дитина народилася в іншому шлюбі і її батько зобов`язаний утримувати.Також в судовому рішенні зазначено, що на утриманні відповідачки знаходяться двоє неповнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , однак не взято до уваги та не надано правової оцінки, що на їх утримання з ОСОБА_1 згідно рішення Любешівського районного суду Волинської області від 24 липня 2023 року стягуються аліменти у розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. В рішенні суду зазначено, що часто хворіє син сторін по справі Орест, однак нічого не зазначено, що позивачка не зверталася до ОСОБА_1 з вимогою надання додаткових витрат на лікування сина, доказів затрат на його лікування не подала, що відповідно було встановлено в судовому засіданні під час розгляду справи.Фактично при ухваленні оскаржуваного рішення судом досліджувалася здебільшого позиція відповідачки, яка була покладено в основу обґрунтування рішення, що й послужило до часткового задоволення позову. Просить рішення скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 17.04.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Любешівського районного управління юстиції Волинської області (а.с.4).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 18.05.2015, що підтверджується копією рішення Любешівського районного суду Волинської області від 18.05.2015 (а.с.6).

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 09.03.2023 звільнено ОСОБА_1 від стягнення на користь відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були призначенні рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 24.04.2015 та збільшені рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 08.12.2017, починаючи з 19.12.2022 шляхом припинення такого стягнення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.12.2022 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.7).

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 24.07.2023 стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.8).

ОСОБА_6 зарахований на період з 01.10.2023 по 30.09.2026 на навчання за освітнім рівнем «перший (бакалавр)» за денною формою за спеціальністю наукова або мистецька дисципліна Менеджмент на платній основі та продовжує навчання на 2-й семестрі в Польській академії наук (а.с.13). З угоди про умови навчання, укладеної 19.07.2023 між Університетом та ОСОБА_6 , вбачається, зокрема, що останній навчається на платній основі (а.с.14-17). За навчання ОСОБА_6 у закладі вищої освіти позивачем згідно з копії платіжних інструкцій від 01.09.2023 сплачено всього на загальну суму 5820 польських злотих (а.с.18-19).

Позивач вказує на ухилення відповідачки від обов`язку утримувати повнолітнього сина у зв`язку з тим, що він продовжує навчання.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) зробив висновок про те, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, судом першої інстанції враховано положення СК України, у відповідності із яким правове зобов`язання по утриманню повнолітніх дітей, які продовжують навчання покладено в рівній мірі на обох батьків, батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дітей, які навчаються, за умови, що вони можуть надавати таку допомогу, а повнолітня дитина потребує допомоги у зв`язку із навчанням.

Також з урахуванням положень ст. 182 СК України суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання сина у розмірі 1/7 частки від заробітку (доходу) останньої, оскільки саме такий розмір аліментів, з урахуванням встановлених обставин, фінансової спроможності відповідача остання може сплачувати на користь позивача.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчатися, суд першої інстанції врахував матеріальне становище відповідача, перебування на її утриманні трьох неповнолітніх дітей, незадовільний стан здоров`я дитини, доведені витрати на навчання, а також часткове визнання відповідачем позову.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як обов`язкові підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат не проводиться згідно зі статтями 137, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пасевича Олександра Петровича залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2024 рокув даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді