Провадження № 22-ц/802/681/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар Черняк О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», про визнання пунктів договору недійсними, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у липні 2023 року звернувся в суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») про визнання пунктів договору недійсними. Позов обґрунтовує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 05 липня 2021 року укладено електронний договір № 4422241 про надання споживчого кредиту на строк 30 днів, на суму 20 000 грн. Дата повернення кредиту вказана в Графіку платежів. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору. Кредит в сумі 20 000 грн він отримав шляхом зарахування коштів на платіжну картку. 04 липня 2021 року вніс оплату на рахунок Кредитора в розмірі 5700 грн. У зв?язку із цим, відповідно до п. 1.4 та 4.2 кредитного договору, відбулося продовження строку кредиту на 30 днів (до 03 вересня 2021 року) зі стандартною процентною ставкою 1,90% в день. 03 вересня 2021 року відбулася автоматична пролонгація договору на 90 днів. 19 вересня 2021 року, 07 жовтня 2021 року та 16 листопада 2021 року ним внесена оплата на рахунок кредитора в розмірі 4510 грн, 1000 грн та 2000 грн, відповідно. Підпунктом 3 п. 5.1. Кредитного договору передбачено, що товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особи без окремої згоди споживача. Між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладений Договір факторингу № 03-05/2022 за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». На день подання позовної заяви заборгованість складає: 20 000 грн - тіло кредиту, 38 090 грн - нараховані проценти, разом - 58 090 грн. Вважає п. 1.5.1, 1.5.2, 3.1 Договору № 4422241 про надання споживчого кредиту від 05 липня 2021 року такими, що суперечать актам цивільного законодавства та принципу добросовісності. Наслідком включення даних пунктів до умов Договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Просив визнати недійсними пункти 1.5.1, 1.5.2 та 3.1 Договору про надання споживчого кредиту № 4422241 від 05 липня 2021 року, укладеного між ним та ТОВ «Авентус Україна».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2023 року до участі в справі залучено ТОВ «Авентус Україна» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає його необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Суд не врахував вимог ст. ст. 12, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неможливості включення до умов договору саме несправедливих умов, які вказують на істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та про необхідність визнання умов спірного договору саме несправедливими у цілому. Сума компенсації становить понад п`ятдесят відсотків від суми кредит, що в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для визнання таких пунктів договору недійсними. Вимога про нарахування та сплату процентів не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми процентів спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Не враховано правову позицію Верховного Суду, яка міститься в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року в цій справі скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що договір укладений шляхом його підписання позивачем електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором. Позивач здійснював часткову оплату на рахунок кредитора. Первісний кредитор не здійснював додаткових нарахувань (відсотків, неустойки, (штрафу, пені) за кредитним договором. Несправедливими оспорюванні пункти правочину не вважає, підстав для визнання їх недійсними немає. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Розгляд справи просив проводити без участі представника відповідача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ТОВ «Авентус Україна» у відзиві на апеляційну скаргу вважає вимоги скарги такими, що не заслуговують на увагу, протирічать нормам матеріального права та не відповідають дійсності. Зазначив, що якби позивача не влаштовували умови кредитування, порядок нарахування процентів за кредитом, він би не вступав тричі в кредитні правовідносини з товариством. Стверджує, що позивач навмисно зловживає своїм правом на звернення до суду, вказуючи у своїй скарзі про несправедливі умови за кредитом, і при цьому, добре володіє інформацією, що з 01 березня 2020 року, неустойка (пеня/штраф), тобто компенсація у товаристві не нараховується. Позивач не був позбавлений можливості упродовж 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору. Натомість, навпаки на підтвердження/визнання умов кредитного договору здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, чим продовжував строк користування кредитом. Умови договору, які позивач просить визнати недійсними, не містять положень про стягнення з позичальника штрафу/пені, а виключно положення про порядок нарахування процентів за кредитом. Сторони обумовили у договорі порядок нарахування процентів у період строку кредиту, у період пролонгації, у період автопролонгації. Договір не містить несправедливих умов. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Розгляд справи просили здійснювати у відсутності представника третьої особи.

Представник позивача ОСОБА_2 подала клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача, просила здійснити розгляд апеляційної скарги і задовольнити її вимоги із наведених у ній підстав.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 05 липня 2021 року було укладено електронний договір № 4422241 про надання споживчого кредиту на строк 30 днів, сума якого складала 20 000 грн. Дата повернення кредиту вказана у Графіку платежів. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено знижену процентну ставку 0,95 %, що застосовується за умови, якщо споживач у межах строку, визначеного п. 1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою Споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач як учасник Програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв?язку із чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п. 1.4 договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою:

Пунктом 1.5.1 договору передбачено, що стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до п. 4.2 договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 договору.

Відповідно до п.4.2.2 пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь совариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із вказаних нижче способів: - перед здійсненням платежу здійснити в особистому кабінеті дії, що направлені на часткове повернення заборгованості за кредитом, а саме натиснути в особистому кабінеті в Розділі «Мої кредити» клавішу «внести платіж» в меню «Часткове погашення кредиту»; або - протягом 24 годин з моменту внесення платежу направити на поштову скриньку

Товариства (в тому числі з використанням сервісу направлення повідомлень Товариству, що розміщений на вебсайті в Розділі «Зворотній зв`язок» вибравши категорію звернення «Часткове погашення без пролонгації») повідомлення про необхідність зарахування такого платежу в часткове погашення заборгованості за кредитом, з обов`язковою вказівкою в такому повідомлені номеру та дати цього договору та суми здійсненого платежу. В іншому разі здійснений споживачем платіж буде розцінений товариством як пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом.

Відповідно до п. 4.2.4. у випадку акцептування Товариством пропозиції (оферти) споживача про продовження строку кредиту (як це сталось у даному випадку), новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених в п. 4.2.2 цього пункту договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті.

Згідно з п. 4.3.1 сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пунктах 4.2.2- 4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. п. 4.3.2 передбачено: споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2. договору.

Споживач повідомлявся в особистий кабінет щодо наявності заборгованості та продовження строку кредиту відповідно до п. 4.3.1.

Пунктом 3.1 договору № 54422241 від 05 липня 2021 року погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

03 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» був укладений Договір факторингу № 03-05/2022, згідно з умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису згідно Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Вказане положення закону передбачає альтернативні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких є його підписання одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідач ОСОБА_1 не оспорює факт укладення та підписання ним правочину в цілому, а тому колегія суддів беручи до уваги ту обставину, що договір про надання фінансового кредиту підписаний ОСОБА_1 шляхом застосування електронного підпису одноразового ідентифікатора, підтримує висновок суду першої інстанції про те, що він укладений з додержанням письмової форми, визначеної законом та з додержанням процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію». Такий висновок суду зроблений із урахуванням правильно встановлених обставин справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Позивач оспорює дійсність умов Договору № 4422241 про надання споживчого кредиту від 05 липня 2021 року в частині п. 1.5.1, 1.5.2, 3.1, оскільки вважає їх такими, що не відповідають нормам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частина третя статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві. Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст. 3 і ч.3 ст. 509 Цивільного кодексу та норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 444/484/15ц визначено, що за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У даному випадку суд першої інстанції, враховуючи умови кредитного договору узгодженого сторонами, правильно вважав, що позовні вимоги не є обґрунтованими та доведеними, а тому не підлягають задоволенню з таких підстав.

Пунктом 1.5.1 договору сторонами узгоджена відсоткова ставка за користування кредитом, а пунктом 1.5.2 договору можливість застосування до зобов`язань пониженої відсоткової ставки у визначених договором випадках. Умови узгоджені сторонами у п. 3.1 стосуються порядку нарахування процентів у разі невиконання позивачем узятих на себе зобов`язань з повернення кредиту.

Предметом вказаних положень договору є не компенсація у разі невиконання зобов`язань, а самі умови користування оплатним кредитом та його повернення, які є істотними умовами самого договору, оскільки визначають вартість зобов`язань за отриманні кошти та порядок їх повернення, що узгоджуються сторонами в момент укладення договору та не відносяться до тих умов, які врегульовані ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Спірний кредитний договір підписаний кредитором та позичальником (споживачем), які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови (пролонговував договір, сплачував кредитні кошти), кредитор надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.

Враховуючи вищевикладене, умови договору не є несправедливими, а посилання позивача зводяться до власного тлумачення норм законодавства.

Не заслуговують на увагу і твердження позивача щодо порушення під час укладення оспорюваного договору норм ч. 5 с. 12 Закону України «Про споживче кредитування» та неврахування судом першої інстанції норм цього закону під час вирішення справи.

Так, відповідно до вищевказаної частини статті, умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно із правами, встановленими цим законом, є нікчемними; договір про споживчий кредит, укладений з порушення вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Судом першої інстанції не встановлено відсутності у договорі зазначення будь-яких із визначених ч. 1 ст. 12 цього закону обов`язкових умов, так само як і не встановлено обмежень прав споживача оспорюваними позивачем пунктами договору.

Колегія суддів принагідно зауважує, що ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» поширює свою дію виключно на нікчемні умови договору, тобто ті, недійсність яких встановлена законом і для визнання недійсними яких не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Позовна заява не містить вказівки на встановлену законом недійсність вищевказаних пунктів договору. Позовні вимоги про визнання недійсними таких пунктів договору виключають можливість застосування положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» до вказаних правовідносин, оскільки предмет цивільно-правового регулювання та доказування у цій справі у контексті обраного позивачем способу захисту є відмінним.

Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції не надавав оцінки розміру заборгованості та наслідкам порушення умов договору, оскільки це не відноситься до предмету позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді