ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/8892/23

провадження № 22-ц/4809/1318/24

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 червня 2024 року (суддя Мохонько В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 16.06.2021 близько 17:25 годині, ОСОБА_2 перебуваючи біля під`їзду АДРЕСА_1 , через сварку спричинив їй тілесні ушкодження вигляді синця в ділянці правої ліктьової ямки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №421 від 19.06.2021р. відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.10.2023 року ОСОБА_2 , звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказала, що від злочину вона зазнала нестерпний біль, сильні душевні переживання, її звичайний ритм життя змінився, вона відчула себе приниженою та ображеною. Також нанесення їй тілесних ушкоджень негативно відобразилось на психоемоційному стані її дитини.

Посилаючись на ці обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, яка полягає у відшкодуванні вартості витрат на правничу допомогу, яка становить 3000 грн, та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру моральної шкоди та відмови у стягненні майнової шкоди, яка полягає у відшкодуванні вартості витрат на правничу допомогу.

Також не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його вина у заподіянні легких тілесних ушкоджень позивачці в ухвалі Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.10.2023 не встановлена. Доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивачкою не надано.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено що, ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.10.2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №0000917 внесене до ЄРДР 17.06.2021 року про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрито у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

В ухвалі Кіровського районного суду зазначено, що 16.06.2021 близько 17:25 годині, ОСОБА_2 , перебував біля під`їзду АДРЕСА_1 , разом зі своєю колишньої дружиною ОСОБА_1 . Між ними на ґрунті неприязних відносин виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_2 , діючи умисно, наніс один удар кулаком правої руки в область правого ліктя потерпілої ОСОБА_1 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_2 спричинив потерпілій ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої ліктьової ямки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №421 від 19.06.2021р. відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За приписами ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У ч. 1 ст. 1177 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Водночас, закриття кримінального провадження, згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа, та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі №398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі №3-51гс14 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року в справі №648/2035/17.

У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Системний аналіз цих положень закону дає підстави констатувати, що цивільно-правова відповідальність настає при наявності таких умов (підстав): протиправність, шкода, вина, причинний зв`язок.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (нанесення позивачу легких тілесних ушкоджень, тобто ушкодження здоров`я), були доведені під час розгляду справи позивачем і не спростовані відповідачем.

Таким чином, беручи до уваги обставини справи, встановлені під час перегляду справи, ступінь нанесених позивачу ушкоджень, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, співмірності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов вірного висновку, що достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру є розмір відшкодування у розмірі 15000 грн., що відповідає принципам розумності і справедливості.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підставі для стягнення майнової шкоди, яка полягає у витратах на правову допомогу, оскільки вирішення даного питання в рамках кримінального провадження позивач не ініціювала.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.11.2024.

Судді:

О.А.Письменний С.М. Єгорова О.Л. Карпенко