Дата документу 12.08.2024 Справа № 317/3186/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3186/23 Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/491/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Гончар М.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 17 квітня 2019 року ОСОБА_2 позичив у нього кошти в сумі 51 000 гривень (що було еквівалентно 1900 доларів США), та зобов`язався їх повернути до 17 жовтня 2019 року, про що написав розписку.

Умови договору ОСОБА_2 не виконав, на вимоги повернути борг не реагує.

Згідно розрахунків позивача з відповідача слід стягнути три проценти річних від суми 5 1000 грн., що складає 5 539 гривень за період з 17.10.2019 року по 01.06.2023 року, а також інфляційні втрати за період з 17.10.2019 року по 01.06.2023 року в сумі 28 560 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 17 квітня 2019 року в сумі 51 000 грн., інфляційні втрати - 28 560 грн. та 3 % річних за період з 17.10.2019 по 01.06.2023 - 5 539 грн., а всього - 85 099 грн., а також стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, позовну заяву залишити без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у жовтні 2023 року він отримав поштою ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 11.10.2023 року про витребування оригіналу розписки від 17.04.2019 року. Він надіслав оригінал розписки звичайним поштовим листом на адресу суду першої інстанції. Крім того, він неодноразово надсилав до суду заяви і клопотання про перенос судового засідання у зв`язку з хворобою. Листи надсилав зі своєї електронної пошти, суд їх приймав, долучав до матеріалів справи. У поданій заяві він просив суд перенести засідання у зв`язку із тим, що на 06.12.2023р. на 11 годину у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя була призначена до розгляду цивільна справа № 331/3187/23 за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного батька. І тому ніяким чином він не міг прибути до Запорізького районного суду Запорізької області. Тому скаржник вважає, що суд помилково прийняв оскаржуване рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення - 12.08.2024 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, щоапеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту наявності невиконаних зобов`язань відповідача, що підтверджується відсутністю у позивача оригіналу боргового документу - розписки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.04.2019 року ОСОБА_2 склав розписку, в якій зазначив, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1900 доларів США, що еквівалентно 51 000 гривень, які зобов`язався повернути позикодавцеві в строк до 17.10.2019 року (а.с. 3).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно з частиною другою статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2023 року було витребувано у ОСОБА_1 оригінал розписки від 17 квітня 2019 року, згідно якої відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 1900 доларів США в еквіваленті 51 000,00 грн. Вказаний доказ повинен був бути наданий суду до 08 листопада 2023 року (а.с. 29).

Проте, до часу ухвалення оскаржуваного рішення оригінал розписки від 17 квітня 2019 року до суду першої інстанції надано не було.

За вищенаведених обставин (відсутності оригіналу розписки від 17 квітня 2019 року), суд зробив правильний висновок про недоведеність позивачем існування невиконаного зобов`язання відповідача на момент розгляду справи, тому правильно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга не містить аргументів проти доводів суду першої інстанції по суті вирішених позовних вимог, а зосереджена на допущенні, на думку скаржника, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Перевіряючи вказані доводи, колегія суддів враховує наступне.

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання на 17 серпня 2021 року на 10.00 год. (а.с. 13).

У судовому засіданні 17.08.2023 року позивач був присутній, що підтверджується протоколом судового засіданні від 17.08.2023 року (а.с. 20), особисто отримав судову повістку на судове засідання, що було призначено на 11.10.2023 року на 13.30 год., що підтверджується розпискою (а.с. 22).

10.10.2023 року позивач направив до суду першої інстанції заяву, в якій зазначив, що у зв`язку з його хворобою просить перенести судове засідання, призначене на 11.10.2023 року на 13.30 год. на листопад 2023 року (а.с. 27).

У судове засідання, яке було призначено на 11.10.2023 року на 13.30 год. позивач не з`явився, що підтверджується протоколом судового засіданні від 11.10.2023 року (а.с. 28).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2023 року було витребувано у ОСОБА_1 оригінал розписки від 17 квітня 2019 року, згідно якої відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 1900 доларів США в еквіваленті 51 000,00 грн. Вказаний доказ повинен був бути наданий суду до 08 листопада 2023 року (а.с. 29).

Копію вказаної ухвали суду разом із повісткою про виклик до суду на судове засідання 08.11.2023 року на 13.00 год. було направлено ОСОБА_1 (а.с. 33) та отримано останнім 28.10.2023 року (а.с. 36).

Відповідно до протоколу судового засідання від 08.11.2023 року ОСОБА_1 не з`явився у судове засідання, яке було призначене на 08.11.2023 року на 13.00 год. (а.с. 39).

Наступне судове засідання було призначено на 06.12.2023 року на 10.30 год., позивач у вказане засідання не з`явився.

06.12.2023 року від ОСОБА_1 до суду першої інстанції надійшла заява, в якій він просив відкласти судове засідання, призначене на 06.12.2023 року у зв`язку із розглядом 06.12.2023 року об 11.00 год. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя цивільної справи № 331/3187/23 за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного батька (а.с. 43).

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 223 ЦПК України визначено наслідки неявки в судове засідання учасника справи, в тому числі позивача.

Зокрема, ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, підставою для застосування зазначених норм є сукупність двох умов: повторна неявка належним чином повідомленого позивача або не повідомлення ним про причини неявки, та відсутність його заяви про розгляд справи у його відсутність.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №756/6049/19 (провадження №61-4177св21) вказано, що «залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду. При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого учасник справи самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 серпня 2020 року у справі №405/8125/15-ц, від 21вересня2020 року у справі №658/1141/18, від 19 квітня 2021 року у справі №675/1714/19, від 26 квітня 2021 року у справі № 675/1561/19 тощо.

При цьому, слід зазначити, що умовою для залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, є саме повторна неявка належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи позивача. При цьому повторною є друга поспіль неявка позивача, якщо він обидва рази був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та від нього не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (постанови Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №759/6512/17 (провадження №61-4437св20), від 20 травня 2021 року у справі №522/13928/15 (провадження №61-2134св21), від 18 серпня 2021 року у справі №495/9414/15-ц (провадження №61-5230св21), від 10 лютого 2022 року в справі №756/16448/18 (провадження №61-16720св20), від 30 червня 2022 року у справі №461/1190/21 (провадження №61-2956св22).

Залишення позову без розгляду належить до дискреційних повноважень суду, застосування яких залежить від обставин кожної конкретної справи та поведінки учасників справи, з урахуванням вимог добросовісності та заборони зловживання процесуальними правами.

Відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №310/12817/13, від 10січня 2024 року у справі №456/1278/20, повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причини такої неявки.

З матеріалів справи встановлено, що після постановлення ухвали про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 дана справа призначалася до розгляду неодноразово.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність перешкод для розгляду справи, у суду першої інстанції не було процесуальних підстав залишати позов без розгляду. Ухвалення рішення судом першої інстанції за встановлених обставин відповідає встановленому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, а саме є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Щодо зазначення в апеляційній скарзі про надсилання оригіналу розписки звичайним поштовим листом на адресу суду першої інстанції. Матеріали справи не містять оригіналу розписки, про надсилання якого зазначає скаржник.

Апеляційний суд, виходячи зі змісту вимог, заявлених в апеляційній скарзі, про залишення позову без розгляду, звертає увагу, що позивач не має процесуальної мети розгляду судом його позову по суті та задоволення заявлених вимог, та не обґрунтовує апеляційну скаргу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, якою передбачено, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, таке порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

При цьому, позивач, вільно користуючись наданими йому процесуальними правами, не був позбавлений можливості до початку розгляду справи по суті звернутися до суду першої інстанції із заявою про залишення його позову без розгляду відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, однак на власний розсуд даною можливістю не скористався.

Апеляційний суд враховує, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Таким чином, зміна процесуальної позиції позивача і фактичне бажання залишити без розгляду власний позов не є самі по собі належною правовою підставою для скасування законного і справедливого судового рішення, висновки якого позивачем в апеляційній скарзі не спростовуються. Крім того, апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є правом, а не обов`язком суду.

Вказане не дає підстави для висновку про помилковість ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення по суті спору.

Будь-яких інших підстав для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.

Разом з тим, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп., сплату якого було відстрочено ухвалою апеляційного суду при відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст. 367- 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в сумі 1610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар