Справа № 462/4095/24 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/1779/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс», ОСОБА_7 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_8 , про зняття арешту з нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

15.05.2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в якому просили скасувати усі арешти з квартири АДРЕСА_1 , які було накладено 11.09.2014 року на підставі постанов про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серії та номери: 44668118, 44667887, 44667416, 44667675, 44667814, 44667557, видані 10.09.2014 року, видавник: Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, номери записів про обтяження: 6970249, 6970555, 6970563, 6970577, 6970628, 6984392, в порядку примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В.А. від 06.05.2014 року №777 про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яку передано в іпотеку ВАТ «Сведбанк» на підставі договору іпотеки від 22.05.2008 року, укладеного з ними (іпотекодавцями) в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №1304/0508/88-010 від 22.05.2008 року, позичальником за яким є ОСОБА_7

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, згідно з яким Банк передав Фактору права вимоги за вказаним кредитним договором та договорами забезпечення, а ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» цього ж дня 28.11.2012 року відступила право грошової вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи».

06.05.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В.А. вчинено виконавчий напис №777 про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу в розмірі 561779,07 грн. на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», в процесі примусового виконання якого 10.09.2014 року Залізничним відділом державної виконавчої служби було накладено арешт на вказану квартиру.

В подальшому, під час розгляду судової справи позивачам стало відомо про продаж ТОВ «Кредитні ініціативи» 30.05.2023 року права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення ТОВ «Профіт Файненс», однак, станом на 18.04.2024 року, відомості в Державному реєстрі іпотек щодо квартири на АДРЕСА_2 відсутні.

Вважають, що ТОВ «Кредитні ініціативи» втратило статус іпотекодержателя, а до ТОВ «Профіт Файненс» таке право не перейшло у встановленому законом порядку, відтак, вони (позивачі) втратили статус майнових поручителів іпотекодавців і до них не може бути пред`явлено жодних вимог майнового чи грошового характеру жодною особою, тому виконавчий напис нотаріуса не підлягає до виконання, а існування не знятих арештів з іпотечного майна порушує їхні права, як співвласників нерухомого майна.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвалу суду оскаржили позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , просять її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вважають, що суд хибно визначив даний позов як такий, яким оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів, в тому числі і під час виконання виконавчих написів нотаріуса.

Зазначають, що заявляючи позов у даній справі, позивачі, як власники, виходили з факту існування записів про обтяження належного їм нерухомого майна за відсутності будь-якого права будь-кого з відповідачів на це ж майно (в тому числі права іпотеки).

Вказують, що після відчуження права грошової вимоги від ТОВ «Кредитні ініціативи» до ТОВ «Профіт Файненс» за боргом ОСОБА_7 , не було укладено нотаріально посвідченого договору про перехід прав за договором іпотеки, а з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку було вилучено взагалі.

Позивачі ж у справі були майновими поручителями та не є боржниками за жодним із діючих виконавчих проваджень, до них ні зі сторони ТОВ «Кредитні ініціативи», ні зі сторони ТОВ «Профіт Файненс» не пред`являлися жодні вимоги майнового характеру і такі не можуть бути пред`явлені в майбутньому через відсутність для цього правових підстав, разом з тим, старі записи про арешт квартири АДРЕСА_1 порушують їхні права, як власників, та порушують принцип правової визначеності щодо них.

Наголошують, що даний спір носить виключно цивільно-правовий характер, тому суд першої інстанції помилково визначив, що дана справа підлягає розгляду адміністративним судом.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивачів в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, якщо позивач є боржником у виконавчому провадженні, то він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 травня 2021 року (справа №712/12136/18, провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі №346/79/17 (провадження №14-471цс19) зробила наступні висновки (п.п.18-30).

Так, зокрема, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII передбачено перелік виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню. Серед них є виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках, зокрема, на підставі судових рішень, а також виконавчі написи нотаріусів (пункти 1 і 3 зазначеної частини).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби урегульований у статті 74 Закону №1404-VIII.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону №1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону №1404-VIII).

Тобто, юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений у розділі VII ЦПК України (статті 447-453).

Таким правом, наділені сторони виконавчого провадження у спосіб звернення до суду із скаргою (ч.1 ст.447 ЦПК України).

Відповідно до приписів статті 287 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України («Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця»), учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, за правилами адміністративного судочинства мали оскаржуватися рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 14 березня 2018 року (справа №213/2012/16), від 14 листопада 2018 року (справа №161/15523/17), від 20 березня 2019 року (справа №821/197/18/4440/16).

З урахуванням наведених вище норм матеріального та процесуального права, а також висновків Верховного Суду, з огляду на те, що позивачі оспорюють арешти, накладені на нерухоме майно в процесі примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підвідомчість спору адміністративному суду.

Доводи позивачів про те, що вони звернулись, як власники арештованого (обтяженого) майна, і жоден з них не є стороною (боржником) виконавчого провадження, колегією суддів відхиляються, оскільки всі вони є іпотекодавцями за іпотечним договором від 22.05.2008 року (а.с.10-13 т.1), на підставі якого приватним нотаріусом Матвеєвим В.А. було вчинено виконавчий напис №777 від 06.05.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, такі доводи спростовуються й наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема: листом Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.04.2024 року №37891/В-3 (а.с.31-32 т.1), яким підтверджено, що відповідно до відомостей АСВП у даному відділі ДВС на примусовому виконанні перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого напису №777 від 06.05.2014 року, вчиненого приватним нотаріусом Матвеєвим В.А., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , в рахунок погашення боргу в розмірі 561779,07 грн. на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», за яким боржниками є: ОСОБА_5 (ВП №44668118); ОСОБА_9 (ВП №44667887) помер 11.03.2014 року; ОСОБА_3 (ВП №44667416); ОСОБА_4 (ВП №44667675); ОСОБА_6 (ВП №44667814); ОСОБА_2 (ВП №44667557).

На стадії апеляційного розгляду позивачами долучено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену 20.11.2014 року державним виконавцем Залізничного відділу ДВС у виконавчому провадженні №44668221 з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса відносно боржника ОСОБА_8 , яка також є іпотекодавцем, згідно з договором іпотеки від 22.05.2008 року, та одним із співвласників спірної квартири.

Все наведене підтверджує правильність висновків суду про те, що позивачі, які є боржниками у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, повинні звертатись за захистом своїх прав до суду в порядку адміністративного судочинства, а тому ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження прийнята з дотриманням вимог пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 22 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич