П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2024 року місто Київ

справа № 753/23606/23

провадження №22-ц/824/10949/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Соколовим Вячеславом Вікторовичем, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Клюском Русланом Валерійовичем,

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Коренюк А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Позов обґрунтовано тим, що позивач під час проведення аудиту здійснених ним банківських операцій, виявив, що 03.04.2019 та 17.04.2019 випадково здійснив банківський переказ грошових коштів на загальну суму 161 000 грн. на банківську картку ОСОБА_2 , що підтверджується платіжними дорученнями № Р24А від 03.04.2019 на суму 81 000 грн. та №Р24А від 17.04.2029 року суму 80 000 грн., й довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 29.01.2020. Оскільки між ним та ОСОБА_2 відсутні будь-які, в тому числі, й договірні правовідносини, у нього були відсутні законні підстави перераховувати відповідачці грошові кошти, а, відповідно, у відповідачки ОСОБА_2 отримувати від нього та користуватися цими грошовими коштами.

Вважає ОСОБА_2 неналежним отримувачем вказаних грошових коштів.

Також 09.12.2023 ним було надіслано вимогу на адресу ОСОБА_2 про повернення помилково перерахованих ним грошових коштів у загальній сумі 161 000 грн. із визначеним строком для виконання вимоги - сім днів з дня отримання такої вимоги, проте досудова вимога відповідачкою не виконана, що й стало підставою звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 161 000 грн. - грошових коштів, 1 610 грн. - судового збору, всього - 162 610 грн..

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Соколов В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним і необґрунтованим та підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що саме позивач без будь-якого тиску або обману прийняв усвідомлене рішення про неодноразову значну грошову допомогу відповідачу, яка перебувала і зараз перебуває у досить скрутному становищі. Жодної помилки платежу не було.

Вказує, що позивач мав банківські реквізити відповідача, які власноруч вводив у своєму електронному банківському кабінеті «Приват24», що суперечить його доводам щодо необізнаності про існування відповідача. Крім того, при зверненні до суду позивач мав реквізити відповідача - все це виключає твердження позивача про «випадковість» та «незнайомість» з відповідачем; жодних доказів того, що дані платежі мали бути адресовані будь-якій іншій особі, позивачем не надано. Якщо це помилка - то неодноразове переведення значної суми коштів мало бути з конкретним призначенням та іншим отримувачем, а не одному і тому ж відповідачу; суми грошових адресних переводів у розмірі 80 000 грн. та 81 000 грн. не є випадковими повторами, а є усвідомленими платежами позивача на значні різні суми - і ніяк не одноразовими помилками; докази проведення аудиту, на який посилається позивач як на підставу виявлення платежів, відсутні в матеріалах справи. А «помилковість» значних неодноразових витрат, заявлена зі значним строком пропуску, ніяк не відповідає вимогам добросовісності; позивач не звертався до банку із заявою про помилковість платежів, як це передбачено Законом України «Про платіжні послуги», що є обов`язковим у разі заявленої позивачем помилки; стосовно ж знайомства позивача з відповідачем та обставин платежу деяку ясність дає заява ОСОБА_3 , зроблена ним ще для попереднього судового розгляду цієї справи.

Обидва переведення коштів позивачем на користь відповідача відбулися у квітні 2019 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом у грудні 2023 року, тобто більше ніж через чотири з половиною роки. Клопотань про поновлення строку давності з обґрунтуванням причин його пропуску до суду не подавалося.

Звертаючись повторно до суду з тими самими позовними вимогами, позивач не заявляв жодних клопотань щодо поновлення, подовження або обґрунтування пропущеного строку звернення до суду, з огляду на зміст ст. 256 ЦК України.

Суд першої інстанції подовжив або поновив строк позовної давності на власний розсуд, без жодної заяви позивача про застосування ч. 12. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України - виключно на підставі пояснень, а не зафіксованого волевиявлення представника позивача.

Сама ж поведінка позивача свідчить про зловживання строками давності, які, в свою чергу не можуть бути безумовними та безальтернативними - інакше учасники справ можуть зловживати таким правом (що маємо у даній справі), що призведе до порушення принципу правової визначеності.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні понесених витрат на професійну правничу допомогу, у травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Клюско Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначає, що оскаржуване рішення в цій частині ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому в даній частині є незаконним і необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Зазначає, що позивачем було надано суду достатні підтвердження несення ним витрат на правничу допомогу, які суд першої інстанції мав врахувати при вирішенні питання про розподіл судових витрат сторін за результатами вирішення справи, але суд першої інстанції не взяв до уваги дані докази.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Верланов С.М., судді: Нежура В.А., Невідома Т.О..

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 7 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Верланов С.М., судді: Нежура В.А., Невідома Т.О..

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Соколова В.В..

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Клюско Р.В.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Овчаренко І.С. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, додаткове рішення залишити без змін.

Вказує, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки, як зазначив позивач у своїй відповіді на відзив, на момент помилкового переказу коштів він не був знайомий з відповідачем та не мав жодних домовленостей із відповідачем щодо перерахованих коштів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року справа призначена до розгляду без повідомлення учасників, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють продовження суддею - доповідачем Верлановим С.М. здійснювати розгляд справи № 753/23606/23 (апеляційне провадження №22-ц/824/10949/2024), розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного суду від 2 липня 2024 року №462/06.1-01/24 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 березня 2023 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Шкоріна О.І., судді: Поливач Л.Д., Стрижеус А.М.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 03.04.2019 та 17.04.2019 позивач ОСОБА_1 здійснив два банківські перекази грошових коштів на загальну суму 161 000 грн. на банківську картку ОСОБА_2 із призначенням платежів - переказ власних коштів для поповнення картки НОМЕР_1 , що підтверджується платіжними дорученнями №Р24А від 03.04.2019 суму 81 000 грн. та №Р24А від 17.04.2029 суму 80 000 грн., й довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 29.01.2020.

Відповідно, відповідачка набула грошові кошти в загальній сумі 161 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № Р24А від 03.04.2019 суму 81 000 грн. та №Р24А від 17.04.2029 на суму 80 000 грн. (а.с.3, 4), за рахунок позивача без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), тому зобов`язана повернути позивачу (потерпілому) це майно відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутні будь-які, в тому числі, й договірні правовідносини, відтак відсутніми були й законні підстави для позивача ОСОБА_1 перерахувати відповідачці грошові кошти, відповідно, у відповідачки ОСОБА_2 - відсутні підстави отримувати та користуватися цими грошовими коштами. Доводи відповідача про те, що вказані грошові кошти були благодійною допомогою або договором дарування, суд відхилив, оскільки до спірних правовідносин застосовується положення статті 1212 ЦК України, а не положення про договір дарування, адже відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно, у даному випадку між сторонами договору дарування в нотаріальній формі, чи навіть, у простій письмовій формі не укладалося, й при перерахуванні позивачем коштів відповідачу в призначенні платежу не вказувалось, що кошти перераховані за договором дарування чи будь-яким іншим договором.

Щодо позовної давності, про застосування якої просив відповідач, то в цій частині суд першої інстанції зазначив про те, що підстави для застосування до вимог позивача позовної давності відсутні з огляду на ч.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якою визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 1103.2020 № 211 запроваджено карантин, дія якого відмінена Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651. Відтак позивачем позовна давність не пропущена.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Встановивши, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були відсутні будь-які, в тому числі й договірні відносини, відповідно у ОСОБА_1 були відсутні підстави для перерахування відповідачу грошових коштів, а у останньої були відсутні підстави отримувати та користуватися цими коштами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що отримані відповідачем кошти в розмірі 161 000 грн. підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не надано доказів на підтвердження помилки проведених ним платежів, такі переводи здійснені в якості грошової допомоги відповідачу, яка перебувала в скрутному становищі, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідачем на спростування правомірності набуття нею спірних коштів не було надано належних та допустимих доказів. Крім того, не надано відповідачкою ОСОБА_2 доказів на підтвердження існування між нею та позивачем будь-яких домовленостей щодо перерахування коштів.

Сам по собі факт перерахування ОСОБА_1 коштів двома платіжками не дає підстав вважати, що між сторонами існували достатні та належні правові підстави для отримання коштів ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст.1215 ЦК України, оскільки перераховані кошти є благодійною допомогою відповідачу та її дітям, які перебували у скрутному становищі, і відповідно не підлягають поверненню, є безпідставними.

Відповідно до ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Помилково перераховані ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 кошти не є заробітною платою чи платежами, що прирівнюються до неї, пенсією, допомогою, стипендією, відшкодуванням шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліментами та іншою грошовою сумою, наданою фізичній особі як засіб до існування.

Доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких домовленостей про те, що ОСОБА_1 були перераховані ОСОБА_2 кошти як засіб до існування, останньою суду не надано, такі обставини стороною відповідача не доведені.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності при зверненні до суду, а також помилковість суду першої інстанції, який продовжив строк позовної давності без жодної заяви позивача, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позову через пропуск позивачем позовної давності, оскільки за законом строк позовної давності для звернення позивача до суду був продовжений на термін дії карантину, а тому на момент подання позову позовна давність позивачем пропущена не була, жодних додаткових заяв про продовження або поновлення строку в даному випадку положення ЦК України від позивача не вимагають.

Сам по собі факт звернення позивача до суду з аналогічним позовом, який залишено без розгляду, не позбавляє права позивача звернутися з таким позовом повторно.

Перевіривши доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Клюско Р.В. в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Клюско Р.В. підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують здійснення стороною позивача відповідних витрат. Позивач не підтвердив понесені витрати відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, адже на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Суд дійшов висновку про те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду.

Для розподілу судових витрат на правничу допомогу мають бути підтверджені обсяг наданих послуг та їх вартість. В той час, як фактична оплата таких послуг може бути здійснена вже після вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2023 року у справі №760/10847/20 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, висновок суду першої інстанції проте, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні вартості послуг, не узгоджується з п. 1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України та не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що у свою чергу є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

У п. 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.»

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив наступне.

"Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.

При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 141 цього Кодексу.

Суд вважав, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами".

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 907/746/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 922/2869/19, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7520/20, від 13 грудня 2022 року у справі № 910/429/21.

Як убачається з матеріалів справи 13 грудня 2023 року між Адвокатським бюро «Ігоря Овчаренко «Раціональні правові рішення» та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 5, відповідно до якого Адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту за його дорученням на умовах і в порядку, визначених даним договором, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надану правову допомогу.

Вартість правової допомоги Адвокатського бюро, що надається клієнту ОСОБА_1 згідно з цією угодою, становить 8 190 грн. та підлягає сплаті клієнтом Адвокатському бюро.

21 грудня 2023 року сторони уклали акт про надання послуг (правової допомоги) за даною угодою № 5 від 13 грудня 2023 року, яким затвердили детальний перелік та обсяги правової допомоги (послуг), наданої у даний період, та підтвердили відсутність претензій щодо якості, повноти та своєчасності їх надання.

Згідно акту надання послуг (правової допомоги) за угодою № 5 від 13 грудня 2023 року, який складений 21 грудня 2023 року та підписаний сторонами Адвокатським бюро «Ігоря Овчаренко «Раціональні правові рішення» та ОСОБА_1 , про те, що за підготовку позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених без достатніх на те правових підстав, на складання якої витрачено 3,5 години, ОСОБА_1 має сплатити загальну вартість робіт (послуг) у сумі 8 190 грн.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_1 - адвокатом Клюско Р.В., заявив про додаткові витрати на правову допомогу пов`язані з написанням відповіді на відзив. Зазначив, що за фактом надання послуг з правничої допомоги, що полягала у написанні відповіді на відзив, позивачем ОСОБА_1 та АБ «Ігоря Овчаренко «Раціональні правові рішення» складено акт надання послуг №4 від 28 січня 2024 року на суму 2340 грн. (а.с.32-33,37). Просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 10 530 грн.

Колегія суддів враховує відсутність клопотання з боку відповідача щодо зменшення суми витрат позивача на професійну правничу допомогу, а відтак застосовує ч.3 ст. 141 ЦПК України, якою визначені критерії, які застосовуються судом незалежно від клопотання іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи надані суду документи, колегія суддів дійшла висновку про те, що відшкодування заявлених представником позивача ОСОБА_1 витрат у розмірі обумовленого сторонами угодою є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.

Крім цього, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем ОСОБА_1 на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу у розрахунку сторони позивача фактично за складання позовної заяви /2 аркуші/ відповідь на відзив /2 аркуші/ (з урахуванням їх обсягу та наповнення змісту) та участь в одному судовому засіданні, не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, тривалість судового засідання в суді першої інстанції, критерії обґрунтованості та пропорційності витрат позивача до предмету спору (ч.3 ст. 141 ЦПК України), критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, принципів співмірності та розумності судових витрат, обґрунтованими та справедливими є витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача представник ОСОБА_1 адвокат Овчаренко І.С. просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 4680 грн. за послуги, що полягали у написанні відзиву на апеляційну скаргу, на що витрачено 2 години часу.

На підтвердження наданих адвокатом послуг, що полягали у написанні відзиву на апеляційну скаргу, наданий акт надання послуг від 4 червня 2024 року.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, з 4680 грн. до 2340 грн.

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Соколовим Вячеславом Вікторовичем, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Клюском Русланом Валерійовичем, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу (викладене в мотивувальній частині рішення) скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 5000 гривень.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в судів апеляційної інстанції в сумі 2340 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус