Справа №724/2419/23
У Х В А Л А

про відмову у визнанні позову

26.02.2024 року місто Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Вайновської О.Є.,

секретаря судового засідання Бортніка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петрунько Ірина Андріївна, до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Заставнівського районного суду Чернівецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що власником житлового будинку є позивачка, проте, відповідач, будучи зареєстрованим за вказаною адресою, протягом останніх трьох років в будинку не проживає, у зв`язку з чим втратив право користування будинком.

08.02.2024 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про те, що він позов підтримує і просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Таким чином, заяву відповідача про підтримання позову та його задоволення, суд розцінює як заяву про визнання позову.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Сторони до судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

У зв`язку з цим суд розглядає заяву про визнання позову за відсутності сторін, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України.

При цьому фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України.

Розглядаючи заяву відповідача про визнання позову, суд виходить з наступного.

Під час розгляду справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2008 року, актовий запис №671 від 12.06.2008 року, вчинений відділом РАЦС реєстраційної служби Чернівецького МУЮ.

15.05.2010 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, реєстрацій номер 1283, ОСОБА_1 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 .

За даними паспорта громадянина України, Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 з 08.06.2012 року по теперішній час.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ст.ст.63, 68, 69, 70 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, та розпоряджаються ним виключно за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, частки якого у разі поділу є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна не містить зазначень про те, що набуте майно є особистою власністю дружини.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що домоволодіння АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , будучи співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , вправі володіти, користуватися та розпоряджатися майном спільно з позивачкою ОСОБА_1 і його право, в тому числі на користування житловим будинком, є непорушним і не може бути обмежено.

За таких обставин, визнання відповідачем позову про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 суперечить законну, а отже не може бути прийняте судом.

Керуючись ст.ст.60, 63, 68 СК України, ст.ст.317, 321 ЦК України, ст.206 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Продовжити судовий розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.Є. Вайновська