Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1048/23 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 80 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №283/1048/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» та ОСОБА_1 , поданою через адвоката Васильєва Павла Сергійовича,

на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Ярмоленка В.В. в м.Малині,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Васильєва Павла Сергійовича звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна Компанія «Фундамент» (далі - ТзОВ «ДК «Фундамент»). Просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 131 605,10 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 05 жовтня 2022 року по 03 травня 2023 року в сумі 133 066,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з серпня 2018 року по жовтень 2022 року сторони перебували у трудових відносинах. 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням, але при звільненні позивачу не була виплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 131 605,10 грн. Станом на день звернення ОСОБА_1 із позовом до суду добровільно заборгованість із заробітної плати відповідачем сплачена не була, а тому в порядку ст.117 КЗпП України з ТзОВ «ДК «Фундамент» підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 133 066,50 грн, який обраховано за період із 05 жовтня 2022 року (перший день після звільнення ОСОБА_1 із займаної посади) по 03 травня 2023 року (день, який передував зверненню позивача до суду за захистом своїх прав).

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2023 року позов задоволений частково. Стягнуто з ТзОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 без урахування податків та інших обов`язкових платежів заборгованість по заробітній платі в сумі 131 605,10 грн та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців у сумі 50 835,03 грн. Стягнуто з ТзОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн судового збору та 18 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а на користь держави - 1 073,60 грн судового збору. У решті вимог позову відмовлено за безпідставністю.

Сторони, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ТзОВ «ДК «Фундамент» через адвоката Проценка Р.В. у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18 000 грн скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у стягненні судових витрат відмовити у повному обсязі, а у решті рішення - залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача аргументовані тим, що суд необґрунтовано стягнув витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18 000 грн, оскільки такий розмір витрат є неспівмірним із ціною позову та складністю справи. Крім того, наданий адвокатом обсяг робіт не відповідає критерію реальності. Також на підтвердження понесених судових витрат стороною позивача надано лише договір про надання юридичних послуг від 24 квітня 2023 року, додаткову угоду до договору від 24 квітня 2023 року та акт приймання-передачі юридичних послуг від 03 травня 2023 року, а документів, які б підтверджували понесені позивачем витрати в сумі 18 000 грн, матеріали справи не містять.

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, поданій адвокатом Васильєвим П.С., просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців в сумі 50 835,03 грн і витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18 000 грн скасувати та ухвалити у цих частинах нове судове рішення, яким стягнути з ТзОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 05 жовтня 2022 року по 05 квітня 2023 року в сумі 83 008,15 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 42 922,65 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача аргументовані тим, що при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд не врахував того, що відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних премій за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Так, у матеріалах справи відсутні відомості про нараховану позивачу заробітну плату за серпень місяць 2022 року, а тому до спірних правовідносин слід застосувати приписи абзацу 1 пункту 8 розділу IV Порядку, відповідно до яких нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Виходячи з наведеного, для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суду слід було враховувати кількість робочих днів затримки розрахунку. За таких обставин, час затримки розрахунку із позивачем на день ухвалення рішення становив 131 робочий день (із 05 жовтня 2022 року по 05 квітня 2023 року), а всього -183 дні. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 83 008,15 грн (633,65 грн* 131). Стосовно витрат на професійну правничу допомогу наголошено на тому, що за умовами договору про надання правової допомоги витрати на такі послуги складають 20% від стягнутих з відповідача коштів. Враховуючи зазначене, зміна суми розміру середнього заробітку за наслідком задоволення апеляційної скарги прямо впливатиме на розмір адвокатських витрат у бік їх збільшення.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Васильєв П.С. апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав та просить її задовольнити. Разом із тим, адвокат позивача просить відповідачу в задоволенні його апеляційної скарги відмовити.

Представник ТзОВ «ДК «Фундамент» у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином шляхом надсилання судової повістки про виклик до суду засобами поштового зв`язку та у особистий кабінет представника відповідача у підсистемі Електронний суд. Зазначена поштова кореспонденція доставлена до електронного кабінету адвоката Проценка Р.В. 21 грудня 2023 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с.162). За загальним правилом явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши в оскаржених частинах законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника бетонозмішувального цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, відповідно до наказу від 04 жовтня 2022 року №207/к про припинення трудового договору (а.с.38 зворот). Зазначені відомості внесені відповідачем до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.38).

Частина перша ст.21 КЗпП України визначає, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно з першим реченням частини першої ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Положення частини першої ст.47 КЗпП України передбачають, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини першої ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Нормою ст.117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Із матеріалів справи прослідковується, що відповідачем визнається наявність перед позивачем заборгованості з заробітної плати та її розмір. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, є правильними. Разом із тим, перевіривши правильність проведеного судом першої інстанції нарахування середнього заробітку, колегія суддів виявила, що суд першої інстанції при обчисленні середньоденної заробітної плати неправильно застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу дохід ОСОБА_1 у липні 2022 року склав 9 908,04 грн, у серпні 2022 року - 0 грн; у вересні 2022 року - 17 339,07 грн (а.с.9).

Так, відповідно до абзаців четвертого та п`ятого п.2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацом першим п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За таких обставин, обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача має провадитися за період із 05 жовтня 2022 року (наступний день, за днем звільнення) по 05 квітня 2023 року (останній день шестимісячного терміну), тобто за 131 робочий день.

Середньоденна заробітна плата розраховується за формулою: заробітна плата за два місяця ділиться на число робочих днів у двох місяцях. Оскільки позивач не має заробітку за серпень місяць 2022 року, то для розрахунку приймаються липень та вересень 2022 року. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 633,65 грн (9 908,04 (заробітна плата за липень місяць 2022 року) +17 339,07 (заробітна плата за вересень місяць 2022 року )/ 43 (кількість робочих днів у липні та вересні 2022 року).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно помилковості проведених судом першої інстанції розрахунків у частині визначення середньоденного заробітку, що потягло неправильне нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, складає 83 008,15 грн (633,65*131), а тому рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.376 ЦПК України в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить змінити, шляхом збільшення суми - з 50 835,03 грн до 83 008,15 грн.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини другої-третьої ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим, згідно з частиною четвертою ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, у заяві про перегляд заочного рішення, яка надійшла до суду першої інстанції від ТзОВ «ДК «Фундамент» 12 вересня 2023 року, відповідач наголосив на тому, що розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу є неспівмірним із ціною позову, складністю справи та з наданим обсягом адвокатських послуг, які не відповідають критерію реальності. Ця справа не є складною та не потребує значного часу для формування правової позиції та складення позову. Також не надано доказу, що підтверджує понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до абзацу першого частини восьмої ст.141 ЦПК України, яким унормований інститут судових витрат, та відповідно до якого розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження надання позивачу професійної правничої допомоги суду надані наступні копії документів, а саме: договору про надання юридичних послуг адвоката від 24 квітня 2023 року; додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг адвокатом від 24 квітня 2023 року; акта приймання-передачі юридичних послуг від 03 травня 2023 року (а.с.10-12).

Згідно з п.4.1 договору про надання юридичних послуг адвокатом від 24 квітня 2023 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оплата послуг адвоката здійснюється згідно з додатковою угодою сторін (а.с.11).

Відповідно до положень п.2 додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг від 24 квітня 2023 року оплата послуг складається наступним чином: складання та подання позовної заяви - 1 000 грн; участь у одному судовому засіданні в режимі відеоконференції - 700 грн; підготовка та подання усіх необхідних документів до суду та у разі задоволення позову ОСОБА_1 сплачує на користь ОСОБА_2 20% від суми коштів, визначених судом у відповідному судовому рішення за наслідками розгляду вищевказаного позову (а.с.11 зворот).

Згідно з актом приймання-передачі юридичних послуг від 03 травня 2023 року усі вищеперелічені послуги адвоката прийняті позивачем (а.с.12).

Згідно з частиною четвертою ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено.

У подальшому від вищевказаної правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19).

У постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року в справі №756/8241/20 викладений правовий висновок, за яким не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи ТзОВ «ДК «Фундамент» стосовно відсутності підтверджень сплати позивачем судових витрат, понесених останнім на професійну правничу допомогу, оскільки у разі доведення обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості обставина відсутності підтверджень понесення стороною витрат на професійну правничу допомогу не має правового значення для вирішення питання щодо їх розподілу між сторонами за наслідками розгляду справи, оскільки витрати на оплату професійної правничої допомоги можуть бути як фактично сплаченими, так і лише мають бути сплаченими.

Водночас апеляційний суд погоджується із позицією відповідача відносно того, що визначений судом першої інстанції розмір судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає принципу співмірності та розумності таких витрат, враховуючи, що справа не є складною, а тому їх розмір має бути зменшений до 10 000 грн. Із огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає також до зміни.

Як убачається із вищевикладеного, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати у сумі 131 605,10 грн, оскільки воно за межами доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, відповідно до змісту частини тринадцятої ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2020 року в справі №240/6150/18 виснувано, що судовий збір не слід сплачувати при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат. Отже, ТзОВ «ДК «Фундамент» не сплачувало судового збору при зверненні до апеляційного суду із своєю апеляційною скаргою.

Водночас, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, то з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги, в сумі 1 610,40 грн, яка пропорційна розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Васильєва Павла Сергійовича, задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на правничу допомогу адвоката змінити, збільшивши суму, яка стягнута з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 50 835 грн 03 коп. до 83 008 грн 15 коп. та, зменшивши суму, яка стягнута з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 , витрат на правничу допомогу адвоката з 18 000 грн до 10 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 610 грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 23 лютого 2024 року.