УХВАЛА

28 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 175/9071/24

провадження № 61-14935ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня

2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М. Є. (далі - Департамент ДВС Міністерства юстиції України), звернувся до суду зі скаргою про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме:

- визнати неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є., допущену при розгляді скарги ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року», поданої

у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, і при прийнятті постанови

від 31 травня 2024 року № 8/20.6-20/24 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, у результаті якої порушені вимоги положень, передбачених абзацами 6, 10 пункту 7, пункту 9 розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року

за № 489/20802 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень № 512/5), допущених при розгляді скарги ОСОБА_1 від 05 травня

2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС

Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року», поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, і при прийнятті постанови від 31 травня 2024 року

№ 8/20.6-20/24 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1;

- зобов`язати директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. усунути порушення положень, передбачених абзацами 6, 10 пункту 7, пункту 9 розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5, допущених при розгляді скарги ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС

Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року», поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, і при прийнятті постанови від 31 травня 2024 року

№ 8/20.6-20/24 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою

від 31 липня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є., допущену при розгляді скарги ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року», поданої

у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, і при прийнятті постанови

від 31 травня 2024 року № 8/20.6-20/24 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, у результаті якої порушені вимоги положень, передбачених абзацами 7, 10 пункту 7 розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5.

Зобов`язав директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. усунути порушення положень, передбачених абзацами 6, 10 пункту 7, пункту 9 розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5, допущених при розгляді скарги ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС

Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року», поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, і при прийнятті постанови від 31 травня 2024 року

№ 8/20.6-20/24 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Міністерство юстиції України оскаржило її в апеляційному порядку.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 15 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнив частково.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 31 липня 2024 року змінив, виклав резолютивну частину зазначеної ухвали в редакції цієї постанови. Скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Зобов`язав директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. привести постанову від 31 травня 2024 року № 8/20.6-20/24 про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, у відповідність до вимог абзаців 6, 10 пункту 7, пункту 9 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5, а також пункту 4

розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження.

08 листопада 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня

2024 року.

У касаційній скарзі міститься клопотання заявника про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, яке мотивоване тим, що Міністерство юстиції України є органом державної влади з обмеженим фінансуванням, фінансується за кошти Державного бюджету України, його розрахунково-касове обслуговування здійснюється Державною казначейською службою України лише в межах відкритих асигнувань, як наслідок заявником вживаються заходи для сплати судового збору.

Конституційний Суд України Рішенням від 13 травня 2024 року № 6-р(II)/2024 визнав такими, що не відповідають Конституції України

(є неконституційними), частину другу статті 3, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року

№ 3674-VI зі змінами в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України.

Конституційний Суд України зазначив, що особа, оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції, намагається насамперед усунути наслідки порушення її прав, спричинені невиконанням судового рішення, проте законодавець не діяв відповідно до принципів справедливості, розумності, пропорційності, забезпечення балансу між інтересами держави в стягненні судового збору та інтересами особи щодо доступу до суду та виконання судового рішення, а також не забезпечив доконечної мети чинення правосуддя - захисту прав і свобод (абзац 5 пункту 4.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 2024 року № 6-р(II)/2024).

31 жовтня 2024 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судовий збір» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 13 травня 2024 року № 6-р(II)/2024 щодо забезпечення принципу обов`язковості судового рішення, яким внесено зміни до частини другої

статті 3, підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України

«Про судовий збір». Цей Закон набрав чинності 14 листопада 2024 року.

Відповідно до пункту 19 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Згідно з підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на ухвалу суду юридичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір, що становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За таких обставин, з урахуванням предмета скарги у справі № 175/9071/24 та вимог касаційної скарги, Міністерство юстиції України звільнено від сплати судового збору на підставі зазначеної вище норми Закону України «Про судовий збір», підстав для вирішення питання про додаткове відстрочення сплати судового збору Верховний Суд не має.

Касаційна скарга подана в передбачений законом строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.

Підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення чи відмови

у відкритті касаційного провадження немає.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. Якщо разом з касаційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття касаційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень Міністерство юстиції України посилається на пункт 3 частини другої

статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Заявник вказує, що у судових рішеннях відсутні посилання на практику Верховного Суду.

Також заявник вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки перегляд незаконного судового рішення у даній справі сприятиме подальшому припиненню, запобіганню порушенням і дотриманню в майбутньому фізичними та юридичними особами прав та інтересів держави. Наявність протиправних та необґрунтованих рішень тягнуть за собою вчинення протизаконних дій посадовими особами за результатом виконання останніх, що в свою чергу призведе до порушення норм Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, прийняття судового рішення Верховним Судом саме у цій справі матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вирішується питання про зобов`язання директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. вчинити дії, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» вчинити неможливо.

Крім того, заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не вірно застосували норми права, а саме: абзаци 6, 10 пункту 7, пункт 9 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5; пункт 4 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Разом з тим, у прохальній частині касаційної скарги Міністерства юстиції України міститься клопотання про зупинення дії оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Клопотання мотивоване тим, що судом зобов`язано директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. вчинити дії, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» неможливо вчинити. Разом з тим, оскільки дана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, заявник в мотивувальній частині касаційної скарги просить суд зупинити виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Згідно з частиною першою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Вирішуючи клопотання про зупинення виконання судових рішень, суд виходить з того, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У клопотанні про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії особа повинна навести обґрунтування своїх вимог та довести, що захист її прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судових рішень у разі, якщо вони будуть скасовані. Вирішуючи питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії, суд касаційної інстанції враховує існування об`єктивної необхідності у цьому, зокрема у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.

Заявник повинен навести обґрунтування відповідної вимоги та довести, що захист його прав та інтересів стане об`єктивно неможливим без вжиття таких заходів; для відновлення порушених прав необхідно буде докласти надмірних зусиль та/або витрат.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункт 55), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у більшості правових систем існують процедури зупинення або відстрочення виконання рішення; зупинення або відстрочення є, безперечно, необхідними в деяких випадках.

Клопотання Міністерства юстиції України не містить обґрунтованих доводів щодо необхідності зупинення виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року або зупинення їх дії до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, тому у задоволенні вказаного клопотання слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Керуючись статтями 389, 394, 395, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у даній справі.

Витребувати з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу № 175/9071/24 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовити у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про зупинення виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року або зупинення їх дії до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Роз`яснити учасникам справи їх право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України,

у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. До відзиву необхідно додати докази надсилання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк