Дата документу 06.08.2024 Справа № 333/4165/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/4165/23 Головуючий у І інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/1220/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хрипченко Наталії Анатоліївни та Запорізької обласної прокуратури на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хрипченко Наталії Анатоліївни до Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування завданої шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хрипченко Н.А. звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування завданої шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що у вересні 2015 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за № 0004606 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за фактом нанесення головним державним інспектором Мелітопольського територіального відділу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Запорізькій області, ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

У вказаному кримінальному провадженні 19.01.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

26.01.2017 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні та направлено його до суду.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.01.2017 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України відкрито провадження у справі призначено підготовче судове засідання, в подальшому 30.03.2017 у цьому кримінальному провадженні призначено судовий розгляд.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_1 скоїв кримінальне правопорушення за таких обставин. ОСОБА_1 , займаючи посаду головного державного інспектора Мелітопольського територіального відділу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Запорізькій області, маючи 13 ранг державного службовця в межах шостої категорії посад державних службовців, 06.09.2015 року, приблизно о 07 год. 30 хв., на території стихійного ринку, розташованого біля готелю «Південний» по просп. Б. Хмельницького, буд. 100 в м. Мелітополі Запорізької області, в ході раптово виниклого з ОСОБА_2 конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс йому один удар кулаком лівої руки в область правої щоки обличчя та один удар кулаком правої руки у живіт, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: синця, травматичного набряку, крововиливу у слизову оболонку правої щоки; крововилив у слизову оболонку ясна 5-го зубу справа на нижній щелепі, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 13.05.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 125 КК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17.01.2022 апеляційні скарги прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Навки Н.В., потерпілого ОСОБА_2 та його представника - адвоката Савона В.В. залишено без задоволення. Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанцій, на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.05.2019 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17.01.2022 відносно ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважає, що незаконними діями органів державної влади йому завдано моральну та матеріальну шкоду.

На думку позивача, матеріальна шкода полягає у понесених витратах на правову допомогу адвоката у кримінальному провадженні. Так ОСОБА_1 для захисту своїх прав у кримінальному провадженні вимушений був звернутись за юридичною допомогою. Зокрема, 07.12.2021 ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги із адвокатом Мамедовим Т.К., який здійснював захист ОСОБА_1 при апеляційному розгляді. Загальна вартість наданих ОСОБА_1 послуг склала 15000 грн, враховуючи, що ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненому кримінальному правопорушенні, просить суд стягнути на його користь понесені судові витрати у розмірі 15000 грн.

Також на думку позивача, незаконними діями органів державної влади йому було завдано моральної шкоди.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хрипченко Н.А. просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у зв`язку з безпідставним обвинуваченням та перебуванням під слідством з моменту повідомлення про підозру 19.01.2017 до 17.01.2022 набрання виправдувальним вироком законної сили. З урахуванням обсягу спричинених йому страждань, також просив застосувати коефіцієнт 2 до розрахунку моральної шкоди і стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 803553,14 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України моральну шкоду у розмірі 479733,14 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні його позову, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хрипченко Н.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції в частині часткового стягнення моральної шкоди та відмови у стягненні матеріальної шкоди не відповідають обставинам справи, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року змінити, задовольнивши його позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності відбилося на емоційному благополуччі позивача, за якого він перебував в стані постійної тривоги, невпевненості в майбутньому, змінило звичний спосіб його життя, погіршило стосунки з членами родини, друзями, знайомими, зумовило необхідність пояснювати оточенню зміст подій і процесів, учасником яких він став.

Крім того, незаконне обвинувачення морально тиснуло на ОСОБА_1 через псування його ділової репутації.

Позивач, перебуваючи на посаді головного державного інспектора Мелітопольського територіального відділу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Запорізькій області мав бездоганну репутацію, що підтверджується службовою характеристикою, а кримінальне переслідування останнього негативно впливало на стосунки з колегами, знизило його авторитет, викликало сумніви в його професійності, змушувало постійно виправдовуватися та доводи свою невинуватість.

Оскільки законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, ОСОБА_1 вважає, що заявлений розмір моральної шкоди є обґрунтований, а тому підлягає повному стягненню.

Також, на думку позивача, помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування його витрат на правничу допомогу, оскільки у цій справі слід застосовувати спеціальну норму закону ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка передбачає відшкодування, зокрема, сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року змінити, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

На думку Прокуратури, суд першої інстанції в частині задоволених позовних вимог дійшов необґрунтованих висновків про наявність підстав для стягнення на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 479799,14 грн, з огляду на визначений в абзаці третьому статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн. Таким чином, з урахуванням статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 95946,67 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Хрипченко Н.А. наполягала на задоволенні апеляційної скарги позивача, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокуратури.

Представник Запорізької обласної прокуратури Галагуз М.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокуратури, зміні судового рішення, апеляційну скаргу позивача просив залишити без задоволення.

Представник Державної казначейської служби України Климчук Н.І. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, оскаржуване рішення просила змінити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хрипченко Н.А. та апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури слід частково задовольнити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 14.09.2015 старший слідчий слідчого відділу прокуратури Запорізької області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстрував кримінальне провадження № 0004606 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за фактом нанесення головним державним інспектором Мелітопольського територіального відділу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Запорізькій області, ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

19.01.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

26.01.2017 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні та направлено його до суду.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.01.2017 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України відкрито провадження у справі призначено підготовче судове засідання, в подальшому 30.03.2017 в цьому кримінальному провадженні призначено судовий розгляд.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_1 скоїв кримінальне правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_1 , займаючи посаду головного державного інспектора Мелітопольського територіального відділу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Запорізькій області, маючи 13 ранг державного службовця в межах шостої категорії посад державних службовців, 06.09.2015 року, приблизно о 07 год. 30 хв., на території стихійного ринку, розташованого біля готелю «Південний» по просп. Б. Хмельницького, буд. 100 в м. Мелітополі Запорізької області, в ході раптово виниклого з ОСОБА_2 конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс йому один удар кулаком лівої руки в область правої щоки обличчя та один удар кулаком правої руки у живіт, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: синця, травматичного набряку, крововиливу у слизову оболонку правої щоки; крововилив у слизову оболонку ясна 5-го зубу справа на нижній щелепі, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 13.05.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 125 КК України та виправдано.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17.01.2022 апеляційні скарги прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Навки Н.В., потерпілого ОСОБА_2 та його представника адвоката Савона В.В. залишено без задоволення. Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.05.2019 щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.05.2019 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17.01.2022 відносно ОСОБА_1 .

Таким чином, вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 13.05.2019 набрав законної сили 17.01.2022.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 зазначеного Закону завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що завдана ОСОБА_1 шкода повинна бути відшкодована Державою.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; моральна шкода (п.п. 2, 5 ст. 3 зазначеного Закону).

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, п.4,5 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 вказаного вище Закону).

Згідно з п.п. 3,4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), яке затверджено наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

У справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вирішуючи спір у частині визначення розміру моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування під судом і слідством (59 місяців та 29 днів), глибину душевних страждань позивача, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в сумі 479 733 грн та вважав, що ця сума буде достатньою для компенсації негативних наслідків морального характеру і не призведе до безпідставного збагачення. Позивач не довів належними і достатніми доказами такої глибини моральних страждань, погіршення здоров`я, зміни нормального способу життєдіяльності, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача, які б давали можливість призначити суму відшкодування у більшому розмірі, ніж мінімальний гарантований законом розмір.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Хрипченко Н.О. про недостатність суми стягнутого відшкодування йому моральної шкоди та необхідність застосування до суми відшкодування коефіцієнту 2, колегія суддів не приймає, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів також відхиляє аргументи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом».

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону № 266/94-ВР зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином безпідставними є доводи апеляційної скарги прокуратури про поширення на спірні правовідносини статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», оскільки вказана норма не існувала на час виникнення спірних правовідносин. При цьому підлягає застосуванню саме стаття 13 Закону № 266/94-ВР, згідно з якою відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21).

Отже, слід змінити резолютивну частину постанови суду першої інстанції, виключивши з неї посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення - Державну казначейську службу України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 296/4623/19 (провадження № 61-18635св21).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, якою є витрати на правову допомогу адвоката, яких позивач зазначав під час розгляду справи в апеляційному суді під час розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати не є збитками в розумінні цивільного права, а питання про розподіл судових витрат вирішується у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на таке.

За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Встановивши факт понесення витрат у зв`язку із наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

У зазначеному випадку застосуванню підлягає саме спеціальна норма закону, а не розділи КПК України щодо процесуальних витрат чи щодо вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні.

Враховуючи наведене, посилання суду першої інстанції на положення КПК України, є необґрунтованим, оскільки вказані норми не підлягають застосуванню.

На підтвердження матеріальної шкоди, якою є витрати позивача, яких він зазнав під час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді, суду надані копії договору про надання правової допомоги від 07.12.2021, додаткової угоди № 1 від 07.12.2021 та ухвали Запорізького апеляційного суду від 17.01.2022 підтверджують факт надання позивачу правничої допомоги адвокатом Мамедовим Т.К. під час апеляційного розгляду.З акту виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 17.01.2022 слідує, що вартість послуг, наданих адвокатом становить: захист інтересів ОСОБА_1 під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції кримінального провадження № 320/613/17-к, становить 15000 грн.Вказаний акт також підтверджує оплату означеної суми ОСОБА_1 на користь адвоката Мамедова Т.К.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішивши спір по суті заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, не врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21), і неправильно застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню під час вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виключивши з неї посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення - Державну казначейську службу України в частині відшкодування моральної шкоди, та скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, прийнявши у цій частині нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Хрипченко Наталії Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 рокуу цій справі в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 479733 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять три) гривні 14 копійок».

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди скасувати. Прийняти в цій частині нову постанову, якою:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної шкоди за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні задовольнити.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди за надання правничої допомоги у кримінальному провадженнів розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: