Провадження № 22-ц/801/1609/2024
№22-ц/801/1610/2024
№22-ц/801/1611/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 рокуСправа № 127/40371/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Рибчинського В.П., Сала Т.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/40371/23 запозовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2024 року, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2024 року та на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року, які ухвалила суддя Борисюк І.Е. у Вінницькому міському суді Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2023 року ТОВ Діджи Фінанс»звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 13 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3518061, у відповідності до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 10000 грн.

11 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги №12Т, у відповідності до якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Діджи Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідачки за кредитним договором № 3518061 від 13 липня 2021 року в сумі 24194,60 грн, з яких: 9700 грн заборгованість по тілу кредиту; 12594,60 грн заборгованість по відсотках; 1900 грн заборгованість по комісії. Всупереч умовам кредитного договору відповідачка не виконала свого зобов`язання, заборгованість не погасила.

Таким чином, позивач просив стягнути на його користь із відповідачки заборгованості за кредитним договором №3518061 від 13 липня 2021 року в сумі 24194,60 грн, а також судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2024 року відмовлено у прийнятті до розгляду додаткових пояснень ТОВ «Діджи Фінанс» від 07 березня 2024 року та від 14 березня 2024 року.

Клопотання представника ТОВ «Діджи Фінанс» про приєднання до матеріалів справи доказів та прийняття їх до розгляду задоволено частково.

Надані ТОВ «Діджи Фінанс» 14 березня 2023 року разом із додатковими поясненнями докази, а саме: хронологію вчинення дій щодо укладення кредитного договору № 3518061 від 13 липня 2021 року; відомості про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору; Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан»; інформацію з електронного файлу; повідомлення коду для підписання кредитного договору і акцептування оферти - приєднано до матеріалів справи, прийнявши їх до розгляду.

У задоволенні клопотання представника ТОВ «Діджи Фінанс» в частині приєднання до матеріалів справи і прийняття до розгляду доказів: копії договору про відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року, копій платіжних інструкцій щодо проведення оплати по договору про відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року та копії витягу з реєстру прав вимоги (боржників) до договору відступлення прав вимоги № 12Т від 21 листопада 2021 року, наданих разом із додатковими поясненнями від 14 березня 2024 року - відмовлено.

Клопотання представника ТОВ «Діджи Фінанс» про витребування доказів задоволено.

Витребувано у ТОВ «Мілоан» оригінали анкети-заяви на кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року та договору про споживчий кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року.

Надано строк для направлення витребуваних доказів безпосередньо на адресу суду до 09 квітня 2024 року.

Зобов`язано ТОВ «Діджи Фінанс» надати в судове засідання оригінал договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року для огляду і дослідження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року застосовано до ТОВ «Діджи Фінанс» за ухилення від вчинення дій, покладених на нього судом, допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству та неподання витребуваних ухвалою суду від 26 березня 2024 року доказів без поважних причин, заходи процесуального примусу у виді штрафу. Стягнуто з ТОВ «Діджи Фінанс» штраф в сумі 908,40 грн в дохід державного бюджету.

Застосовано до ТОВ «Мілоан» за неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом ухвалою від 26 березня 2024 року, та неподання таких доказів без поважних причин заходи процесуального примусу у виді штрафу. Стягнуто з ТОВ «Мілоан» штраф в сумі 908,40 грн в дохід державного бюджету.

Зазначено, що застосування заходів процесуального примусу не звільняє ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» від обов`язку надати суду витребувані ухвалою суду від 26 березня 2024 року докази (ТОВ «Діджи Фінанс» - в наступне судове засідання для огляду і дослідження; ТОВ «Мілоан» - до 30 квітня 2024 року).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав належних і достовірних доказів свого правонаступництва як кредитора по договору № 3518061 від 13 липня 2021 року, відповідно не довів наявність свого порушеного права, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Суд не вбачає необхідності надавати оцінку правовідносинам, що виникли на підставі договору про споживчий кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Таким чином, ТОВ Діджи Фінанс» просило скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2024 року та ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року в частині обов`язку надати суду витребувані ухвалою суду від 26 березня 2024 року докази.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, прийнявши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справ та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідачки та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи.

Позивач у поданих письмових поясненнях неодноразово наголошував на тому, що договір відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року не може бути направлений в оригіналі безпосередньо на адресу суду, так як цей договір разом із реєстром боржників складає єдиний договір (відповідно до п. 13.8 договору, всі додатки та додаткові угоди до договору складають його невід`ємну частину) та містить інформацію що становить банківську таємницю, згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Зважаючи на відсутність рішення суду про розкриття банківської таємниці, ТОВ «Діджи Фінанс» не може надати оригінал договору, так як це прямо порушує норму закону щодо зобов`язання збереження банківської таємниці, передбаченого ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».

Зазначив, що жодним чином не ухиляється від виконання вимог ухвали суду та має можливість надати для огляду за місцезнаходженням оригінал договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року разом з реєстром боржників, лише в частині, що стосується інформації по кредитному договору № 3518061 від 13 липня 2021 року. Проте судом першої інстанції проігноровано заявлене клопотання позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 липня 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не довів доказами набуття ним права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №3518061 від 13 липня 2021 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , оскільки не доведено переходу права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс». Зокрема, постановлені судом ухвали про витребування оригіналу договору про відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року для огляду в судовому засіданні, не виконанні позивачем, тому позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. (пункт 3 частини 1 статті 3 ЦК України).

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частина 1 статті 633 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до приписів статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 13 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3518061, у відповідності до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 10000 грн.

11 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги №12Т, у відповідності до якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Діджи Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідачки за кредитним договором № 3518061 від 13 липня 2021 року в сумі 24194,60 грн, з яких: 9700 грн заборгованість по тілу кредиту; 12594,60 грн заборгованість по відсотках; 1900 грн заборгованість по комісії.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2024 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у ТОВ «Діджи Фінанс» оригінали наступних письмових та електронних доказів: - платіжного доручення № 51146264 від 13 липня 2021 року, - договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року, - анкети-заяви на кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року, - договору про споживчий кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року, а також засвідчений витяг з реєстру прав вимоги (боржників) до договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року, для їх огляду та дослідження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2024 року відмовлено у прийнятті до розгляду додаткових пояснень ТОВ «Діджи Фінанс» від 07 березня 2024 року та від 14 березня 2024 року.

Клопотання представника ТОВ «Діджи Фінанс» про приєднання до матеріалів справи доказів та прийняття їх до розгляду задоволено частково.

Надані ТОВ «Діджи Фінанс» 14 березня 2023 року разом із додатковими поясненнями докази, а саме: хронологію вчинення дій щодо укладення кредитного договору № 3518061 від 13 липня 2021 року; відомості про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору; Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан»; інформацію з електронного файлу; повідомлення коду для підписання кредитного договору і акцептування оферти - приєднано до матеріалів справи, прийнявши їх до розгляду.

У задоволенні клопотання представника ТОВ «Діджи Фінанс» в частині приєднання до матеріалів справи і прийняття до розгляду доказів: копії договору про відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року, копій платіжних інструкцій щодо проведення оплат по договору про відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року та копії витягу з реєстру прав вимоги (боржників) до договору відступлення прав вимоги № 12Т від 21 листопада 2021 року, наданих разом із додатковими поясненнями від 14 березня 2024 року - відмовлено.

Клопотання представника ТОВ «Діджи Фінанс» про витребування доказів задоволено.

Витребувано у ТОВ «Мілоан» оригінали анкети-заяви на кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року та договору про споживчий кредит № 3518061 від 13 липня 2021 року.

Надано строк для направлення витребуваних доказів безпосередньо на адресу суду до 09 квітня 2024 року.

Зобов`язано ТОВ «Діджи Фінанс» надати в судове засідання оригінал договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року для огляду і дослідження.

В ухвалі Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року зазначено, що застосування заходів процесуального примусу не звільняє ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» від обов`язку надати суду витребувані ухвалою суду від 26 березня 2024 року докази (ТОВ «Діджи Фінанс» - в наступне судове засідання для огляду і дослідження; ТОВ «Мілоан» - до 30 квітня 2024 року).

Колегія суддів звертає увагу, що ухвала суду про витребування доказів постановлена за клопотанням відповідача з метою справедливого та всебічного судового розгляду справи за достовірними доказами.

Разом з тим, ТОВ «Діджи Фінанс» не надано до суду витребуваних доказів та не вчинено жодних дій, які б свідчили про добросовісну реалізацію ним своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків.

З наведеного можна зробити висновок, що позивач не довів доказами набуття ним права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №3518061 від 13 липня 2021 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , оскільки не доведено переходу права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс».

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів факту набуття права грошової вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором №3518061 від 13 липня 2021 року, укладеним з ТОВ «Мілоан», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги в тому, що договір відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року не може бути направлений в оригіналі безпосередньо на адресу суду, так як цей договір разом із реєстром боржників складає єдиний договір та містить інформацію що становить банківську таємницю а тому зважаючи на відсутність рішення суду про розкриття банківської таємниці, ТОВ «Діджи Фінанс» не може надати оригінал договору, апеляційним судом відхиляються з урахуванням наступного.

Поняття банківської таємниці, як і банківської діяльності, визначене Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Статтею 2 зазначеного закону визначено, що банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги.

У свою чергу банківською ліцензією є запис у Державному реєстрі банків про право юридичної особи або філії іноземного банку на здійснення банківської діяльності. Видача банківської ліцензії відбувається шляхом внесення Національним банком України до Державного реєстру банків запису про право юридичної особи або філії іноземного банку на здійснення банківської діяльності.

Банківська діяльність полягає в залученні у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом України № 2121-ІІІ. У цьому Законі питанням банківської таємниці та конфіденційності інформації присвячена глава 10.

Зокрема, у ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» поняття «банківська таємниця» визначено як інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку в процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальну чи моральну шкоди клієнту.

Матеріали справи не містять документів на підтвердження наявності у ТОВ «Діджи Фінанс» банківської ліцензії на підтвердження права юридичної особи здійснювати банківську діяльність, як і доказів на підтвердження володіння інформацією, що є саме банківською таємницею у розумінні закону.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ТОВ «Діджи Фінанс» є юридичною особою з переліком видів економічної діяльності: 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н. в. і. у. (основний); 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н. в. і. у.; 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення.

Отже, посилання ТОВ «Діджи Фінанс», як на причину неможливості надання суду витребуваних документів з причин визначених Законом України «Про банки та банківську діяльність» у контексті обставин, що склалися є неприпустимим.

Крім того, відповідно до ч. 8, 9 статті 11 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» надавач фінансових послуг та/або посередник має право надавати інформацію, що становить таємницю фінансової послуги, нотаріусам, посадовим особам органів місцевого самоврядування та іноземним консульським установам, уповноваженим на вчинення нотаріальних дій, державній виконавчій службі, приватним виконавцям, суду, третейському суду, міжнародному комерційному арбітражу для захисту своїх прав та законних інтересів у справах, учасником яких він є, в Україні і за кордоном. Положення цієї статті поширюються також на осіб, яким були відступлені права вимоги за договорами про надання фінансових послуг, а також на надавачів фінансових послуг та/або посередників після втрати ними права на здійснення діяльності з надання фінансових послуг та/або діяльності з надання посередницьких послуг.

З наведеного слідує, що ТОВ «Діджи Фінанс», як юридична особа, що здійснює економічну діяльність в сфері надання фінансових послуг має реальну можливість безперешкодно надати суду на виконання ухвали суду, яка згідно ст. 258 ЦПК України є судовим рішенням, витребувані документи.

Посилання скаржника на ті обставини, що ТОВ «Діджи Фінанс» жодним чином не ухиляється від виконання вимог ухвали суду, спростовується тим фактом, що з моменту витребування ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2024 року доказів, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2024 року про зобов`язання позивача надати в судове засідання оригінал договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року для огляду і дослідження та ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року щодо обов`язку надати суду витребувані ухвалою суду від 26 березня 2024 року докази до ухвалення судом рішення від 03 червня 2024 року, минуло значно часу, упродовж якого виконані не були.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частинами 1-3 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року (справа №646/857/18) викладено наступний правовий висновок. Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Верховний Суд звертає увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, клопотання про приєднання доказів (нотаріально посвідчених копій договору відступлення прав вимоги №12Т від 11 листопада 2021 року разом із витягом з реєстру боржників №1 по боржнику ОСОБА_1 ) не містить обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції та ухвала суду від 26 березня 2024 рокує законними, ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з апеляційної скарги, апелянтом оскаржується ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 рокув частині обов`язку надати суду витребувані ухвалою суду від 26 березня 2024 року докази, яка не входить до переліку ухвал, зазначених в ч. 1 ст. 353 ЦПК України, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Діджи Фінанс» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року залишено без змін.

Ураховуючи те, що постановою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року залишено без змін, яка є чинною та у встановленому законом порядку не скасована.

Статтею 362 ЦПК України визначені підстави для закриття апеляційного провадження.

Незважаючи на те, що стаття 362 ЦПК України не містить такої підстави для закриття провадження, як встановлення після його відкриття помилковості постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, в даному випадку, процесуально вірним буде постановлення судом першої інстанції ухвали про закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційне провадження у даній справі відкрито на підставі помилкового висновку про наявність підстав для оскарження ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року.

Верховний Суд неодноразово, висловлював позицію стосовно можливості закриття провадження у справі як помилково відкритого, з посиланням на те, що суд буде діяти не як «суд встановлений законом».

Постановою від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 Велика Палата Верховного Суду закрила касаційне провадження на підставі статті 396 ЦПК України та сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі помилкового прийняття касаційної скарги до провадження суду касаційної інстанції касаційне провадження у справі належить закрити.

Висновки щодо закриття провадження як помилково відкритого викладено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року від 14 квітня 2021 року у справі №333/7816/14-ц, від 26 лютого 2021 року у справі № 29/5005/6381/2011, від 28 березня 2023 року у справі № 638/3288/16-ц, від 30 жовтня 2023 року у справі № 420/1808/21, від 26 червня 2024 року у справі № 642/2325/19 та від 18 липня 2024 року у справі № 635/4828/21.

Оскільки судом апеляційної інстанції помилково відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Діджи Фінанс» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року, апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2024 року та ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 14 серпня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Рибчинський В.П.

Сало Т.Б.