Справа № 466/3406/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1032/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П., судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Ковальчука Ю.П.;

Сапрун М.М. представника ЛМКП «Львівтеплоенерго»;

апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року Львівське міське комунальне підприємство (ЛМКП) «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просило суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 року по 30.11.2021 року в розмірі 54 523 грн. 51 коп., за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.07.2014 року по 31.12.2018 року у розмірі 5 551 грн. 03 коп., інфляційні втрати у розмірі 15 341 грн. 19 коп., 3 % річних у розмірі 5 645 грн. 37 коп. та 1 378 грн. судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 26 червня 2015 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу та стягнення солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 3 758 грн. 59 коп. за період з 01.07.2014 року по 01.05.2015 року, інфляційних втрат 825 грн. 39 коп. та 3 % річних у розмірі 11 грн. 11 коп., а всього 4 595 грн. 09 коп. та 121 грн. 80 коп. судового збору, і 03 липня 2015 року судом такий наказ було видано.

Однак, 31 липня 2015 року за заявою відповідачів судовий наказ від 03.07.2015 року було скасовано, а тому ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з даним позовом.

Зазначалося, що відповідно до п.1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, однак такий відповідачами, як співвласниками квартири АДРЕСА_1 , які зареєстровані та проживають в даній квартирі, підписано не було і оплата за надані їм послуги останніми не вносилась, в результаті чого у них утворилася заборгованість, яка і є предметом позовних вимог (том 1, а.с. 2-5; том 4, 108-115).

У травні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до суду зустрічний позов до ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому згадані позивачі просили суд:

-визнати факт відсутності цивільно-правових відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та ЛМКП Львівтеплоенерго" та, відповідно, обопільних обов`язків;

-визнати дії ЛМКП "Львівтеплоенерго", кваліфіковані останнім, як надання послуг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як односторонній правочин;

-визнати кількість та якість нібито наданих ЛМКП «Львівтеплоенерго» такою що не підлягає встановленню;

-визнати договір приєднання ЛМКП "Львівтеплоенерго" від 01 липня 2014 року, як такий, що не відповідає вимогам ст. 26 закону України «Про житлово-комунальні послуги» та містить умови які порушують права споживачів;

-визнати відсутність у ЛМКП Львівтеплоенерго" споживачів та цивільної правоздатності;

-визнати дії ЛМКП "Львівтеплоенерго" по відношенню до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 агресивними згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»;

-зобов`язати ЛМКП "Львівтеплоенерго" виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., завдану незаконними діями та порушеннями прав споживачів (том 1, а.с. 30-35; том 4, 42-48).

10 березня 2023 року відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) ОСОБА_2 померла (том 4, а.с. 180).

01 березня 2024 року оскаржуваним рішенням позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення та за послуги з централізованого постачання гарячої води задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 року по 30.11.2021 року в розмірі 54 523 грн. 51 коп., за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.07.2014 року по 31.12.2018 року у розмірі 5 551 грн., 03 коп., інфляційні втрати у розмірі 15 341 грн. 19 коп., 3 % річних у розмірі 5 645 грн. 37 коп. та 1 378 грн. 00 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відмовлено (том 4, а.с. 232-244).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» у повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вважає,що судом першої інстанції провадження у справі було відкритим «за заявою, яка не містить платіжного документу, який підтверджує сплату судового збору за її подання».

Вважає, що провадження у даній справі було «відкрито за заявою, підписаною особою, яка не мала на це повноважень».

Звертає увагу на відсутність договірних відносин між сторонами даного спору щодо надання послуг з централізованого опалення квартири апелянта та постачання гарячої води у цю квартиру (том 5, а.с.2-23).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представниці ЛМКП «Львівтеплоенерго», перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) всіма її учасниками, в тому числі і апелянтом ОСОБА_1 (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що апелянт з 1999 року є зареєстрованим і проживає у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 і є власником цієї квартири (том 1, а.с. 8), однак щонайпізніше з 01.07.2014 року (тобто більше 10-ти років) взагалі не оплачує послуги з централізованого опалення згаданої квартири та постачання у неї гарячої води (том 1, а.с. 9-12), пояснюючи таку несплату (зокрема) відсутністю між ним та ЛМКП «Львівтеплоенерго» договірних відносин на надання йому вищезазначених послуг.

Як стверджується матеріалами справи, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги», а також чинними під час спірних правовідносин Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила; перестали діяти з 01.05.2022 року).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК, дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а відповідно до частини третьої споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В той же час, як стверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 41-43) та визнається самим апелянтом, укласти з ЛМКП «Львівтеплоенерго» запропонований останнім Договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води (том 1, а.с. 13-16) апелянт відмовився, подавши про це до ЛМКП «Львівтеплоенерго» письмову Заяву про відмову приєднання до договору, у якій міститься посилання на те, що співвласники квартири «не мають наміру укладати з (ЛМКП «Львівтеплоенерго») жодних договорів», будь-які дії, кваліфіковані ЛМКП «Львівтеплоенерго», «як надані (заявникам) послуги будуть вважати за безоплатну одноразову допомогу» і «в чергове повідомляють, що () не будуть проводити оплату по будь-яких (ЛМКП «Львівтеплоенерго») фінансових претензіях у разі їх виникнення» (том 1, а.с. 41-43).

У поданій самим ОСОБА_1 до суду Відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву міститься посилання на те, що «єдиний спосіб регулювання температури (його квартири) на протязі років це відкривання вікна та провітрювання квартири… Надзвичайно часто температура батарей перевищувала необхідний (йому) рівень комфорту, тому не рідко сон приходив у задушливій квартирі… Відкривання вікна на ніч призводило або до переохолодження або до передчасного переривання сну шумом від автомобільної дороги...» (том 3, а.с. 50-53). Тобто, як вбачається з наведеного, апелянт сам визнає, що послуги з теплопостачання його квартири ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавалися.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та апелянтом відсутні договірні відносини стосовно надання послуг з теплопостачання квартири апелянта та забезпечення її водопостачання гарячою водою, до уваги прийматися не можуть, оскільки наведена обставина не може бути правовим обґрунтуванням для відмови у задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» у спірних правовідносинах.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 , є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на ОСОБА_1 , як боржника, покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Вищенаведена правова позиція також знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 22.12.2020 року у справі № 311/3489/18 і відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Заперечуючи позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» у повному обсязі, відповідач/апелянт ОСОБА_1 жодних своїх розрахунків (контррозрахунків) до суду, як першої, так і апеляційної інстанції не подав, а тому доводи апеляційної скарги стосовно «неналежності доказів і розрахунків поданих ЛМКП «Львівтеплоенерго» також до уваги прийматися не можуть.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що:

-судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1);

-ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, має складати 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 2).

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня 2016 року мінімальну заробітну плату встановлено у розмірі 1 378 грн., а ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось до суду з позовом 06 квітня 2016 року.

Відтак, станом на 06 квітня 2016 року (час звернення до суду) розмір судового збору становив 1 378 гривень.

03 липня 2015 року за заявою ЛМКП "Львівтеплоенерго» Шевченківський районний суд м.Львова видав судовий наказ про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги, який (згаданий наказ) у подальшому (31 липня 2015 року) за заявою згаданих боржників судом було скасовано, а тому ЛМКП "Львівтеплоенерго» і змушене було звертатися до суду з даним позовом, сплативши при цьому судовий збір у розмірі 1 378 грн.: оригінали платіжних дорученнь від 02.12.2015 року (на суму 1096,20 грн.) та від 16.03.2016 року (на суму 160,00 грн.) є наявними у матеріалах справи. А оригінал платіжного доручення на суму 121,80 грн. знаходиться в матеріалах справи N?466/4901/15-ц, провадження 2-н/466/775/15.

Відтак, 1096,20 + 160,00 + 121,80 = 1 378, 00 грн., що спростовує доводи апелянта про відсутність у матеріалах справи доказів спати судового збору ЛМКП "Львівтеплоенерго» у передбаченому чинним законодавстві розмірі.

Первинна редакція позовної заяви ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 06.04.2016 року підписана представником згаданого позивача ОСОБА_3 (том 1, а.с. 2-5) і до неї долучено довіреність за підписом директора ЛМКП «Львівтеплоенерго», видану 06.02.2014 року строком на три роки (до 06.02.2017 року), якою ОСОБА_3 надано право (зокрема) «подавати позовні та інші заяви; відзиви на позовні заяви, скарги (апеляційні та касаційні» тощо (том 1, а.с. 18).

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що провадження у даній справі судом першої інстанції було «відкрито за заявою, підписаною особою, яка не мала на це повноважень», є надуманими, а тому також до уваги прийматися не можуть.

Пунктом 2 частини 2 статі 49 ЦПК України встановлено, що позивач вправі збільшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з даний позовом 06 квітня 2016 року.

У зв?язку зі збільшенням заборгованості 02 листопада 2016 року згаданим позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог.

Зважаючи на те, що заборгованість відповідачів перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» продовжувала збільшуватись, у подальшому згаданим позивачем позовні вимоги неодноразово уточнювалися шляхом їх збільшення.

Підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті ухвалою суду від 26.10.2022 року (том 4, а.с. 166) і після цього ЛМКП «Львівтеплоенерго» свої позовні вимоги до боржників вже не збільшувало.

За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно нібито «неправомірності» прийняття судом заяви ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 17.06.2022 року про збільшення позовних вимог також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 і для задоволення позовних вимог останнього за його зустрічним позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго») відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 березня 2024 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 13 серпня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.