Справа №461/3008/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

до

ОСОБА_4

( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

про стягнення грошових коштів, процентів за користування, відсотків річних та звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, процентів за користування, відсотків річних та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до прохальної частини заяви, позивач просить:

1) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 15 633 210 грн 54 коп. за договором позики від 12 лютого 2016 року та договором про внесення змін до договору позики від 23.06.2018, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., у реєстрі за № 250 і № 1347 відповідно, що складається з:

-основної суми боргу за договором позики у розмірі 8 021 999 грн 59 коп.;

-прострочених процентів за ставкою 20% за користування позикою за період від 12.02.2016 (дати укладення договору) до 23.06.2018 (дати чинності змін до договору) -1 685 336 грн 74 коп.

-прострочені проценти за ставкою 10% за користування позикою за період від 23.06.2018 до 12.02.2023 до 10.01.2024 у сумі 4 454 896 грн 98 коп.

-інфляційні втрати, нараховані на проценти за користування позикою, за період від 12.03.2016 до 24.02.2022 у розмірі 1 470 977 грн 23 коп.

2) у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: нежитлові приміщення адміністративного будинку, загальною площею 128,5 кв.м., а саме: нежитлові підвальні приміщення та приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , та які належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 13.06.2015 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., реєстраційний номером об`єкту нерухомого майна 01, в рахунок погашення за договором позики від 12.02.2016 та договором про внесення змін до договору позики від 23.06.2018, посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за № 250 і № 1347 заборгованості у розмірі 15633210 грн 54 коп., що складається з:

-основної суми боргу за договором позики у розмірі 8 021 999 грн 59 коп.;

-прострочених процентів за ставкою 20% за користування позикою за період від 12.02.2016 (дати укладення договору) до 23.06.2018 (дати чинності змін до договору) -1 685 336 грн 74 коп.

-прострочені проценти за ставкою 10% за користування позикою за період від 23.06.2018 до 12.02.2023 до 10.01.2024 у сумі 4 454 896 грн 98 коп.

-інфляційні втрати, нараховані на проценти за користування позикою, за період від 12.03.2016 до 24.02.2022 у розмірі 1 470 977 грн 23 коп., шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що 12.02.2016 було укладено договір позики між ним, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., в реєстрі за № 250. За умовами п.1 наведеного договору позики відповідач (позичальник) прийняв у власність 5 216 000 грн, що дорівнювало еквіваленту 200 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Зазначену суму грошей, а також проценти позичальник зобов`язувався повернути позичкодавцеві готівкою в строк до 20.02.2019, щомісячно 12 числа виплачувати проценти у розмірі 20% від суми позики (п.2 договору). 23.06.2018 року у договір позики від 12.02.2016 внесені зміни, шляхом укладення договору про внесення змін до договору, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за № 1347, за умовами якого позичальник отримав у власність 8 021999,59 грн, що дорівнювало еквіваленту 305 833 доларів США. Строк повернення визначено до 12.02.2023 із сплатою процентів щомісячно 12 числа у розмірі 10% річних від суми позики. Вимоги за договором позики від 12.02.2016 із змінами від 23.06.2018 забезпечені іпотечним договором від 12.02.2016 (із змінами від 23.06.2018), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за №251 та № 1348, відповідно.

11.01.2024 відповідачу ОСОБА_4 надіслано письмову вимогу від 10.01.2024 про усунення порушення та повернення позики за договором позики від 12.02.2016 та договором про внесення змін до цього договору позики від 23.06.2018, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за №250 і №1347.

Позивач стверджує, що жодної оплати чи відповіді на його вимогу від відповідача не надійшло. ОСОБА_3 зазначає, що станом на момент подання позовної заяви, враховуючи обмеження щодо врахування інфляційних та 3% річних у період воєнного стану, часткової оплати 16.07.2019 у розмірі 30000 доларів США, що становило 775 800 грн по курсу НБУ, загальний розмір заборгованості відповідача становить 15633210 грн 54 коп.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.04.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Галицького районного суду від 05.06.2024 підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, процентів за користування, відсотків річних та звернення стягнення на предмет іпотеки закрито.

28.06.2024 від ОСОБА_4 надійшло клопотання про застосування строків позовної давності та відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення інфляційних витрат, нарахованих за період з 12.03.2016 до 18.04.2021.

17.07.2024 від ОСОБА_4 надійшло клопотання (заява) про застосування строків позовної давності. Зі змісту наведеної заяви вбачається, що крім доводів викладених у поданій заяві від 28.06.2024, відповідач також просить суд відмовити у стягненні передбачених договором позики відсотків річних й за інший період, у зв`язку із пропуском визначених законом строків позовної давності, що полягає в наступному.

За твердженням відповідача, нею не оспорюється той факт, що з 12.02.2016 між сторонами укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сиротяком Ю.Р. Договір із встановленим терміном повернення коштів до 12.02.2019, тобто на три роки. 23.06.2018 між сторонами у справі також укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору позики від 12.02.2016, із викладенням у новій редакції пунктів 1 та 2 цього договору. За умовами укладеного між сторонами договору позики з урахуванням внесених редакційних змін, відповідачу, як позичальнику, передано позивачем 8021999 грн 59 коп. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 12.02.2023. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі 20 (10) % річних. Проценти нараховуються щомісячно дванадцятого числа до дня повернення позики.

ОСОБА_4 стверджує, що через неправомірне нарахування позивачем у цій справі відсотків річних за період після 12.02.2023, вона заявляє про сплив загального трирічного строку позовної давності до платежів зі сплати нарахованих процентів на суму 1043199 грн 96 коп. Отже, заявлена позивачем до стягнення загальна сума нарахованих процентів за ставкою 20 (10) % річних у розмірі 6140233 грн 72 коп., за твердженням відповідача, підлягає зменшенню на 1043199 грн 96 коп., у зв`язку із пропуском позивачем визначеного законом загального строку позовної давності, а також зменшенню на суму зайво нарахованих позивачем у справі процентів за ставкою 10% річних після закінчення строку дії зобов`язань з повернення основної суми позики і відсотків річних, тобто після 12.02.2023.

06.09.2024 від ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення. Зі змісту наведених пояснень вбачається, що відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача в частині стягнення інфляційних втрат, нарахованих на неповернуті проценти за користування позикою за період з 12.03.2016 до 24.02.2022 у розмірі 1470977 грн 23 коп., та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

12.09.2024 від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення. Позивач вказує, що строк позовної давності щодо нарахованих відсотків ним не пропущений, оскільки такий двічі (23.06.2018 та 16.07.2019) переривався, відповідно до ч. 1 ст.264 ЦК України, що підтверджується розпискою № 01 від 16.07.2019, за змістом якої позивач підтвердив отримання грошових коштів в сумі 30000 доларів США в рахунок погашення нарахованих річних процентів за договором позики від 12.02.2026 (у розписці в даті допущена описка, яка виявлена позивачем лише в суді), договором про внесення змін до договору позики від 23.06.2018 (договір наявний у матеріалах справи, що містить дослівну назву як «Договір про внесення змін до Договору позики», і представник відповідача у судовому засіданні підтвердив, що інших договорів, окрім тих що є у справі, не було); договором про внесення змін до Договору позики від 23.06.2018, посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., за змістом якого відповідач визнав і борг і обов`язки щодо оплати відсотків та повернення позики. Підписуючи договір про внесення змін до Договору позики від 23.06.2018, відповідач фактично вчинив дії, якими визнав свої зобов`язання і погодив строк повернення суми позики, що вказує на переривання строку позовної давності. Позивач нарахував відсотки в період з 13.02.2023 року до 10.01.2024 року поза межами строку дії договору позики. Розмір процентів після неповернення суми позики сторонами визначений у п.7 Договору позики від 12.02.2016 року та становить - 20 %, що повністю відповідає розрахунку в період з 13.02.2023 до 10.01.2024 поза межами строку дії договору позики, оскільки такі проценти трансформується у своєрідну компенсацію, гарантію належного виконання зобов`язання та охоплюється ст. 625 ЦК України.

Виходячи з викладеного позивач вважає, що за відсутності арифметичного контррозрахунку відповідача, сума боргу становить 15 633 210 гривень 54 копійок.

У судовому засіданні представник позивача просив заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі, з мотивів наведених у позовній заяві.

Представник відповідача, вказав, що ОСОБА_4 визнає позовні вимоги частково, а саме у розмірі 13000152 грн 22 коп., з підстав наведених у поясненнях наданих суду.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тобто, спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12.02.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., в реєстрі за № 250.

За умовами п.1 договору позики відповідач (позичальник) прийняв у власність 5 216 000 грн, що дорівнювало еквіваленту 200 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Зазначену суму грошей, а також проценти позичальник зобов`язувався повернути позичкодавцеві готівкою в строк до 20.02.2019, щомісячно 12 числа виплачувати проценти у розмірі 20% від суми позики (п.2 договору).

23.06.2018 року у договір позики від 12.02.2016 внесені зміни шляхом укладення договору про внесення змін до договору позики, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., в реєстрі за № 1347, за умовами якого позичальник отримав у власність 8 021999,59 грн, що дорівнювало еквіваленту 305 833 доларів США. Строк повернення визначено до 12.02.2023 із сплатою процентів щомісячно 12 числа у розмірі 10% річних від суми позики. Вимоги за договором позики від 12.02.2016 із змінами від 23.06.2018 забезпечені іпотечним договором від 12.02.2016 (із змінами від 23.06.2018), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за №251 та № 1348, відповідно.

Відповідно до п. 1.1.- 1.3. Іпотечного договору від 12.02.2016, цей Договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з договору позики, укладеного «12» лютого 2016 року між іпотекодавцем та іпотекодержателем та посвідченого Сиротяком Ю.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 12 лютого 2016 року в реєстрі за № 250. У відповідності до цього Договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики, або у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за цим договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на вказаних умовах. Предметом іпотеки є: нежитлові приміщення адміністративного будинку загальною площею 128,5 кв.м., а саме: нежитлові підвальні приміщення та приміщення 1-го поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (сім). Технічні характеристики нежитлових приміщень наведені в технічному паспорті, складеному 02 вересня 2004 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки нежитлові приміщення позначені наступним чином: підвальні приміщення - № 228 і № 229 площею 61,5 кв.м. та приміщення 1-го поверху - № 7 площею 67,0 кв.м. Загальна площа нежитлових приміщень становить 128,5 кв.м. Нежитлові приміщення адміністративного будинку належать іпотекодавцю на підставі Договору дарування, посвідченого Тимків І.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 13 червня 2015 року в реєстрі за № 335. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищезгадані нежитлові приміщення адміністративного будинку зареєстроване 13 червня 2015 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 10029009, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 червня 2015 року, індексний номер витягу 39041342. Заставна вартість предмета іпотеки визначається за згодою сторін у сумі 5 216 000,00 грн.

11.01.2024 відповідачу ОСОБА_4 надіслано письмову вимогу від 10.01.2024 про усунення порушення та повернення позики за договором позики від 12.02.2016 та договором про внесення змін до цього договору позики від 23.06.2018, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за №250 і №1347.

Відповідно до вимоги, позивач просив здійснити виконання порушених зобов`язань у тридцятиденний строк та повернення позики і процентів у сумі 14 162 233,30 грн., у тому числі: основна сума боргу за договором позики - 8 021 999,59 грн; прострочені проценти за ставкою 20% за користування позикою за період від 12 лютого 2016 року до 23 червня 2018 року - 1 685 336,74 грн; прострочені проценти за ставкою 10% за користування позикою за період від 23 червня 2018 року -до 10 січня 2024 року - 4 454 896,98 грн.

Оскільки жодної оплати чи відповіді на вимогу від відповідача не надійшло, ОСОБА_3 зазначає, що станом на момент подання позовної заяви, враховуючи обмеження щодо врахування інфляційних та 3% річних у період воєнного стану та часткової оплати 16.07.2019 у розмірі 30000 доларів США, що становило 775 800 грн по курсу НБУ, загальний розмір заборгованості відповідача становить 15633210 грн 54 коп., та складається з:

-основної суми боргу за договором позики у розмірі 8 021 999 грн 59 коп.;

-прострочених процентів за ставкою 20% за користування позикою за період від 12.02.2016 (дати укладення договору) до 23.06.2018 (дати чинності змін до договору) -1 685 336 грн 74 коп.

-прострочені проценти за ставкою 10% за користування позикою за період від 23.06.2018 до 12.02.2023 до 10.01.2024 у сумі 4 454 896 грн 98 коп.

-інфляційні втрати, нараховані на проценти за користування позикою, за період від 12.03.2016 до 24.02.2022 у розмірі 1 470 977 грн 23 коп.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Надаючи оцінку аргументам сторін, у сукупності з встановленими обставинами справи, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , у зв`язку з нижченаведеним.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 та 2 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України, передбачено, що Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1. ст.625 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі - відшкодування збитків (ст.611 ЦК України).

Встановлено, що за договором позики та договором про внесення до нього змін за період з 12.02.2016 р. до 23.06.2018 р. позикодавцем нараховані проценти позичальнику за ставкою 20% річних на суму 2 461 136,74грн., а також проценти за ставкою 10% річних за період з 23.06.2018р. до 10.01.2024р в сумі 4 454 896,98грн. із відніманням від загальної суми боргу частково погашених 16.07.2019р. позичальником процентів в сумі 775 800грн. під час передачі позикодавцю 30 тисяч доларів США.

Таким чином, позивач у справі нарахував і просить суд стягнути з відповідача передбачені п.2 договору позики (із врахуванням внесених до нього змін) проценти річних за правомірне користування позиченими коштами. 2 Натомість, у позовній заяві та додаткових поясненнях від 11.09.2024р. позивач у справі посилається на п.7 договору позики для обґрунтування правомірності нарахування процентів після закінчення кінцевого терміну повернення позики - 12.02,2023р.

У п.7 договору позики зазначено наступне:

«7. Якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20% річних від простроченої суми».

Отже, у відповідному пункті договору йде мова винятково про несвоєчасно повернуту суму позики після закінчення погодженого сторонами строку, який встановлено імперативно кінцевою датою 12.02.2023р., а також у цьому пункті договору йде мова лише про основну суму позики без жодної згадки про проценти. Крім того, відповідним пунктом договору встановлена ставка річних у розмірі 20%, у той час як, згідно з розрахунком позивача, відсотки річних за період з 23.06.2018р. до 10.01.2024р нараховані за ставкою 10%.

Із наведеного вбачається, що підставність позову у частині стягнення відсотків річних позивач жодним чином не пов`язує із п.7 договору позики, натомість намагається всупереч підставам і мотивам відображеним у заявленому позову, поза межах його предмета та підстав, обґрунтувати причини нарахування відсотків річних за неправомірне використання коштів позичальником після закінчення терміну позики.

У даному випадку сторони за договором позики (п.2) погодили право позикодавця на одержання від позичальника процентів за ставкою 20 (чи 10)% річних щомісяця лише до дня повернення позики, а саме до 12.02.2023р.

Починаючи з 13.02.2023р. позичальник ОСОБА_4 , не повернувши суму позики могла б нести відповідальність винятково на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто відповідати за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім того, суд погоджується з твердженнями представника відповідача щодо того, що у підписаному 23.06.2018 договорі про внесення змін до договору позики немає жодної згадки про заборгованість зі сплати процентів річних, яка утворилася на дату його підписання. Тобто, підписання договору про внесення змін до договору позики від 23.06.2018 ніяким чином не може свідчити у розумінні приписів ч.1 ст. 264 ЦК України про вчинення позичальником дій, які свідчать про визнання свого боргу або іншого обов`язку з повернення заборгованості за нарахованими відсотками річних, яка існувала станом на вказану дату.

Таким чином, переривання строків позовної давності відбулось 16.07.2019, які не закінчилися станом на вказану дату, тобто на час підписання позичальником розписки про часткове повернення заборгованості за нарахованими позикодавцем процентами річних. Станом на 16.07.2019 до вимог позивача про стягнення щомісячно нарахованих процентів річних, які мали б сплачуватися кожного разу 12-го числа щомісяця, збіг визначений законом трирічний строк позовної давності щодо п`яти повних платежів, на загальну суму 434 666,65 грн.

ОСОБА_3 просить сумарно стягнути з відповідача на підставі п.2. договору позики 1 685 336,74 грн. нарахованих за ставкою 20% річних процентів за період з 13.02.2016р. до 23.06.2018р. та 4 454 896.98грн. нарахованих процентів за ставкою 10% за період з 23.06.2018р. до 10.01.2024р. (із врахуванням часткового погашення заборгованості по відсотках 16.07.2019р. на суму 775 800,0грн. та її віднімання від загальної суми боргу). При цьому, позивачем у справі безпідставно нараховані передбачені п.2 договору відсотки річних за ставкою 10% після 12.02.2023р. на суму 727 414,44грн., а щодо вимог про стягнення нарахованих щомісячно за період з 12.03.2016р. до 12.07.2016р. відсотків річних в сумі 434 666,65грн. пропущено без поважних причин визначений законом трирічний строк позовної давності, який збіг з цих платежів 13.07.2019р. і не зупинявся та не переривався.

Отже, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що загальна сума заборгованості в частині стягнення відсотків річних з позичальника та звернення у межах загальної суми боргу стягнення на предмет іпотеки має бути зменшена на 1 162 081,09 грн.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 296/10217/15-ц), Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат, нарахованих на неповернуті проценти за користування позикою за період з 12.03.2016 до 24.02.2022 в сумі 1 470 977,23 грн. задоволенню не підлягають.

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути суму боргу у розмірі 13000152 (тринадцять мільйонів сто п`ятдесят дві тисячі) гривень 22 коп. за договором позики від 12 лютого 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за № 250, та договором про внесення змін до договору позики від 23 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1347, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р.

Відповідно до ст.ст. 7, 12, 33 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання; у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки; у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі №761/31346/13?ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №2?1513/10).

Судом встановлено, що вимоги основного зобов`язання відповідачем не виконано, заборгованості не погашено. Відтак, зважаючи на умови Іпотечного договору та ЗУ «Про іпотеку», позивач набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У статті 12 Закону ЗУ «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 27.11.2018 року у справі № 310/11024/15-ц, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Таким чином, враховуючи вищенаведені мотиви, слід визначити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в рамках процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, згідно Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд враховує, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже, таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Крім цього, за змістом частини четвертої статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми).

Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати суд присуджує позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 12590 (дванадцять тисяч п`ятсот дев`яносто) гривень 01 коп.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 13000152 (тринадцять мільйонів сто п`ятдесят дві тисячі) гривень 22 коп. за договором позики від 12 лютого 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за № 250, та договором про внесення змін до договору позики від 23 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1347, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: нежитлові приміщення адміністративного будинку, загальною площею 128,5 кв.м., а саме: нежитлові підвальні приміщення та приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , які належать на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору дарування, посвідченого 13 червня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01, в рахунок погашення за договором позики від 12 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 250, та договором про внесення змін до договору позики від 23 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1347, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., заборгованості у розмірі 13000152 (тринадцять мільйонів сто п`ятдесят дві тисячі) гривень 22 коп., шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 12590 (дванадцять тисяч п`ятсот дев`яносто) гривень 01 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач ? ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача адвокат Шнир Ярослав Богданович

(79007, м. Львів, вул. Технічна, 4)

відповідач ? ОСОБА_4

( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

представник відповідача адвокат Бардин Роман Ілліч

(79008, м. Львів, вул. Личаківська, 23/9)

Повний текст рішення складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький