ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/4906/23 Номер провадження 22-ц/814/3345/24Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач: Дряниця Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 липня 2024 року у справі за позовом ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач є споживачем природного газу, який постачається позивачем.

Згідно заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам від 27.06.2021р. відповідач приєдналась до Договору шляхом заявочного приєднання.

В період з жовтня 2020 року по листопад 2023 року (включно), відповідачем було спожито природний газ на загальну суму 47 589,44 гривень 44 копійки, вартість якого залишилася не оплаченою споживачем.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожитий газ у розмірі 47589,44 грн., сплачений судовий збір в сумі 2684 грн.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» суму основного боргу (заборгованості за спожитий природний газ) в розмірі 45 589,44 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» судовий збір в сумі 2684 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не повно дослідив обставини справи та не надав оцінку доказам, наданим відповідачем.

Звертає увагу суду, що за період розгляду справи, відповідачкою сплачувалися кошти за спожитий газ згідно квитанції від 03.06.2024 р. на суму 1 000,00 грн. № 9344-1331- 3186-2669, квитанції про сплату за спожитий газ від 06.05.2024 р. на суму 1 000,00 грн. № 9341-2028-2110- 5366, квитанції про сплату за спожитий газ від 25.04.2024 р. на суму 2 000,00 грн. № 9344-1331- 3186-2669, квитанції про сплату за спожитий газ від 11.03.2024 р. на суму 2 000,00 грн. № 9335-7537-4275-1496, квитанції про сплату за спожитий газ від 04.04.2024 р. на суму 1 000,00 грн. № 9338-1616-1679-6421, які не враховані місцевим судом.

Вказує, що районним судом безпідставно з неї стягнуто всю суму судового збору, сплачену позивачем, оскільки позов задоволено частково.

Заперечуючи проти суми нарахування відповідач вказує, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України» проводить нарахування вартості спожитого споживачем природного газу виключно на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/спожитого Споживачем природного газу, тобто ПАТ «Гадячгаз». Об`єм споживання газу, які надає у своїй позовній заяві ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", суттєво відрізняються від показників фактично спожитого відповідачем газу, які нею внесені в Білінгову систему ПАТ «Гадячгаз» - «Газоліна онлайн» - «Споживання газу» з 2019 р. по 2023р.

Крім того, відповідачем ОСОБА_1 до апеляційного суду надано клопотання про застосування забезпечувальних заходів, у доводах якого, посилаючись на положення ст. 150 ЦПК України відповідач вказує, що 10.10.2024 року працівниками ПАТ «Гадячгаз» було припинено газопостачання її домоволодіння шляхом від`єднання труби від газорозподільчої системи, та просить суд заборонити ПАТ «Гадячгаз» відключення газопостачання до завершення розгляду справи по суті, а також змусити ПАТ «Гадячгаз» негайно поновити постачання газу до домоволодіння відповідача за власний рахунок.

Зі змісту ст.ст. 149-150 ЦПК України слідує, що застосування заходів забезпечення позову спрямоване на усунення істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, або на ефективний захист або поновлення порушених прав позивача.

Разом з цим, оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за спожитий газ, то питання поновлення газопостачання домоволодіння відповідача не є предметом спору у даній справі, та жодним чином не може вплинути на виконання рішення суду, а отже вказане клопотання задоволенню не підлягає.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 880 від 04.07.2017 «Про видачу ліцензій постачання природного газу …» на території України.

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.1999 року є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

27.09.2021 ОСОБА_1 акцептувалася до типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, шляхом підписання заяви-приєднання та повернувши її постачальнику (а.с. 15).

Таким чином, ОСОБА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 є споживачем послуг ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» з постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 .

У домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в період з жовтня 2020 року по листопад 2023 року (включно), було спожито природний газ на загальну суму 47589,44 гривень 44 копійки, проте, вартість наданого природного газу споживачами не оплачена.

Згідно платіжної інструкції про сплату за спожитий газ від 04.12.2023р. за період 11.2023 р. відповідачем здійснено оплату на суму 2000,00 грн.

З урахуванням проведеної оплати сума боргу за спожитий газ становить 45589,44 грн.

ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України», звертався до Гадяцького районного суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ з ОСОБА_1 . Заява була задоволена, проте ухвалою від 24.11.2023 по справі № 526/4139/23 судовий наказ від 16.11.2023 було скасовано.

Задовольняючи позовні вимог, місцевий суд дійшов висновку, що оскільки відповідач покладені на неї, як на споживача, обов`язки належним чином не виконувала, за отримані послуги не сплачувала,то вимоги позивача є належним чином обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву споживача кореспондує обов`язок, серед інших, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №755/14208/17-ц та від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц.

Відповідно до п. 5 Розділу 1 Правил постачання природного газу, об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування.

Статтею 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа.

Згідно частини другої пункту першого розділу 2 Правил постачання природного газу, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496- постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Згідно пункту дванадцять розділу 2 Правил постачання природного газу, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496 розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу. У випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок відповідно до умов договору постачання природного газу. У разі переплати сума переплати зараховується в рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу. Датою оплати рахунка (здійснення розрахунку) є дата, на яку були зараховані кошти на рахунок постачальника.

Згідно пункту двадцять третього та тридцятого статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

Згідно пунктів першого та другого частини другої статті 13 Закону України «Про ринок природного газу», споживач зобов`язаний, зокрема:1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Згідно зіст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги має право звертатися до суду у разі порушення споживачами умов договору.

Отже, встановивши, що відповідач є споживачем природного газу у домоволодінні по АДРЕСА_1 , свої зобов`язання за договором щодо оплати за спожитий природний газ не виконує, місцевий суд дійшов вірного висновку про стягнення суми заборгованості на користь позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги встановлених місцевим судом обставин не спростовують.

Надані відповідачем до суду апеляційної інстанції квитанції про сплату за спожитий природний газ колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з вказаних квитанцій вбачається, що оплата здійснена за період з лютого по травень 2024 року, тобто поза межами періоду за який стягується заборгованість.

Посилання відповідача на невірний розрахунок заборгованості також належним чином не обґрунтований, контррозрахунок апелянтом не наданий, тому зазначений довод не заслуговує на увагу суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є тотожними позиції відповідачів, висловленій у відзиві на позовну заяву, та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Разом з цим, зі змісту рішення районного суду вбачається, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд взяв до уваги часткове задоволення позовних вимог та навів розрахунок, згідно якого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2571 грн. 27 коп.

Проте, в резолютивній частині рішення з відповідача стягнуто 2684 грн. судового збору, тому колегія суддів доходить висновку про зміну рішення районного суду в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст. 381, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 липня 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» судовий збір в сумі 2571 грн. 27 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак