Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/600/21
Провадження № 2/945/111/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Пєскова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власністі та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власністі та поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, щоОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.1986 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.02.2018, яке набрало законної сили 27.03.2018 p., шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано нерухоме майно, а саме : земельна ділянка кадастровий номер :04:002:0087, на якій згодом вони за спільні кошти та спільними зусиллями побудували садовий будинок АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін перелічене майно було оформлене на ім`я відповідачки. Після введення в експлуатацію вказаного будинку подружжя почало проживати в ньому та використовувати його як основне житло. В процесі розірвання шлюбу сторони в усній формі домовились про те, що ОСОБА_1 залишиться проживати у цьому садовому будинку, оскільки у нього відсутнє інше житло. Сторони майже 32 роки були одружені, житловий (садовий) будинок був збудований під час перебування ними в зареєстрованому шлюбі, а земельна ділянка кадастровий номер :04:002:0087 знаходиться під цим житловим (садовим) будинком. Коли подружжя ОСОБА_4 вступило до СТ «Янтар», їм було виділено у користування земельні ділянки № НОМЕР_1 , 107 та № НОМЕР_2 , які розташовані на території цього товариства. Згодом із земельних ділянок № НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 була сформована одна земельна ділянка, щодо якої було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯБ № 839401. Процес приватизації земельних ділянок в СТ «Янтар» носив масовий характер - користувачі земельних ділянок колективно звернулись до землевпорядника, який оформлював землю в цій місцевості, за його вимогою визначили по одній особі від родини, на ім`я якої буде виготовлятись документація, оплатили його роботу та через деякий час вже стали власниками, а не просто користувачами садових ділянок. Оформивши свої права на землю, подружжя ОСОБА_4 почали у 2007 році будівництво житлового (садового) будинку спільними зусиллями за кошти їх сімейного бюджету. Після введення у 2013 році будинку в експлуатацію, подружжя почало використовувати житловий (садовий) будинок як основне місце проживання та вийшло із членів СТ «Янтар». Оскільки земельна ділянка, на якій розташований будинок вже була оформлена на ім`я відповідачки, збудований на ній житловий (садовий) будинок також оформлявся на її ім`я, тому що згідно з вимогами ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» лише наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку давала право особі зареєструвати право власності на збудоване на ній нерухоме майно. Саме тому на збудований за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 спірний житловий (садовий) будинок право власності зареєстроване за відповідачкою. Таким чином просить визнати земельну ділянку № НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , кадастровий номер :04:002:0087 та садовий будинок АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя.Провести поділ спільного сумісного майна та визнати право власності за позивачем на 1/2 частку земельної ділянки № НОМЕР_4 , кадастровий номер :04:002:0087 та садового будинку АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки № 106, НОМЕР_3 , кадастровий номер :04:002:0087 та садового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено головуючому судді ОСОБА_5 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 31.05.2021 у вказаній цивільній справі відкрито провадження.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_5 у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2021 вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Войнарівському М.М.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14.06.2021року головуючим суддею справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мехтієва С.Н. не з`явилися, при цьому представником позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами.

Відповідач та його представник у сдове засідання не з`явилися в черговий раз. Своїм правом на подання відзиву не скористалися.

З цього приводу суд зазначає, що судові засідання неодноразово відкладалися за заявами представника відповідача, з різних причин: зайнятістю в інших судових засіданнях, перебуванням на лікарняному, відрядженні. Проте, доказів на підтвердження цього не надано, в заяві про відкладення розгляду справи представником відповідача не зазначено причини, з яких він надав перевагу участі в іншому судовому засіданні.

Завданнями цивільного судочинства згідно ст.2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 6 ЦПК України, суд зобов`язаний поважати честь і гідність учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Цивільним процесуальним законодавством учасники справи наділені як процесуальними правами так і процесуальними обов`язками. Частиною другою статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, з`являтися в судові засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, надавати суду повні та достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні та інше.

Частиною 1 статті 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України, передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, дії, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Відповідно до частини 4 ст. 44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасниками судового процесу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Неявка в судові засідання представника відповідача, неодноразові його клопотання про відкладення судових засідань дають підстави стверджувати про неналежне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що призвели до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті.

Суд визнає неявку в судове засідання представника відповідача неповажною, та відповідно до статті 223 ЦПК України, вирішив розглядати справу за його відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22.02.2018 року шлюб зареєстрований 12.07.1986року у Палаці урочистих подій м.Миколаєва,актовий запис № 994 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. Рішення суду набрало законої сили.

Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_5 ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » про що 23.04.2021року складено відповідний актовий запис №17 Центральним районним у м.Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса).

В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства,подружжям було збудовано: садовий будинок, загальною площею 155,3 кв.м. за адресою: СТ «Янтар» в межах території Надбузької сільської ради Миколаївчького району Миколаївської області.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку виданого на підставі розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації від 18.04.2006 року №133-р, відповідачка є власником земельної ділянки площею 0,1154 гектарів, розташованої в СТ «Янтар» в межах території Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, для ведення садівництва.

За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого иайна щодо суб`єкта №252937139 від 15.04.2021року, садовий будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, частка 1/1. Підстави для державної реєстрації: декларація про готовність об`єкта до експлуатації,серія та номер МК 52, виданий 20.12.2013 року,видавник:Інспекція ДАБК у Миколаївській області, технічний паспорт виданий 19.03.2013 року, видавник КП «ММБТІ»

Згідно зі Звітом про оцінку майна від 16.04.2021 року, ринкова вартість садового будинку (без ПДВ) загальною площею 155,3кв.м. що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , складає 62290,00грн.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадженнят №14-325цс18).

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах №6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 , сторонами було збудовано за час перебування у шлюбі, а відтак, є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

За такого, позов в частині визнання спільною сумісною власністю садового будинку, загальною площею 155,3 кв.м. за адресою: СТ «Янтар» Надбузька сільська рада Миколаївський район Миколаївська область та визначення частки у праві спільної сумісної власності сторін на вказаний садовий будинок, є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

На підставі наведених норм закону, суд приходить до висновку, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю - не підлягають задоволенню, так як в даному випадку вказана земля дійсно була власністю відповідачки, оскільки правовідносини щодо поділу земельної ділянки ґрунтується на вимогах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, а не на нормах Сімейного Кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц (провадження № 61-42538св18), від 26 грудня 2019 року в справі № 364/515/19 ( провадження № 61-19224св19) та від 25.02.2019 року в справі №199/2099/17.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем у приватну власність шляхом приватизації, однак на даній земельній ділянці знаходиться будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, а тому до позивача переходить право на спірну частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у будинку згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України,

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, за такого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір відповідно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ч. ч. 1, 2 ст. 142, ч. ч. 1, 4 ст. 206, ст. ст. 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власністі та поділ майна подружжя-задовольнити частково.

Визнати садовий будинок АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Миколаєва; РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ;уродженка м.Миколаєва;РНОКПП НОМЕР_7 ; зареєстрована: АДРЕСА_4 ).

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Миколаєва; РНОКПП НОМЕР_6 ) на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженка м.Миколаєва; РНОКПП НОМЕР_7 ; зареєстрована: АДРЕСА_4 ) іншу 1/2 частину зазначеного садового будинку.

Визнати право власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Миколаєва; РНОКПП НОМЕР_6 ) на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: СТ «Янтар» Надбузька сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, кадастровий номер - :04:002:0087,цільове призначення якої ведення садівництва, залишивши у власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженка м.Миколаєва; РНОКПП НОМЕР_7 ; зареєстрована: АДРЕСА_4 ) іншу 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки обєктом спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженка м.Миколаєва;РНОКПП НОМЕР_7 ; зареєстрована: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Миколаєва; РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 908грн 00коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М.Войнарівський