ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2518/20 Номер провадження 22-ц/814/706/24Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В.І. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 серпня 2022 року, ухвалене суддею Хіневич В.І.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивував тим, що шлюб між сторонами зареєстровано 14 серпня 1993 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кобеляцького районного управління юстиції Полтавської області. Проте, сім`я остаточно розпалася й існує лише формально, спільне господарство сторони не ведуть, а примирення неможливе.

Просив суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між сторонами (актовий запис № 75 від 14 серпня 1993 року).

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з зустрічною позовною заявою про поділ майна подружжя.

Позов мотивувала тим, що в період шлюбу сторони набули у власність нерухоме майно, до складу якого, зокрема, входить: квартира АДРЕСА_1 та 29/50 часток у праві спільної власності на адміністративно-побутове приміщення № 44 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 167,1 м?.

Зазначала, що має право на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям у період зареєстрованого шлюбу, в зв`язку з чим просила суд ухвалити рішення, яким:

визнати перелічене нерухоме майно об`єктами права спільної сумісної власності подружжя;

поділити вказане майно між подружжям, визнавши за ОСОБА_1 право власності на квартиру, а за ОСОБА_2 - частку в праві спільної власності на адміністративно-побутове приміщення;

стягнути з ОСОБА_2 3 650 грн. як компенсацію різниці між вартістю часток сторін в спільному сумісному майні.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивував тим, що за час спільного проживання в шлюбі сторони придбали 29/50 частин адміністративно-побутового приміщення АДРЕСА_3 (зареєстровано за ОСОБА_2 ) та 1/3 частку в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_4 (зареєстровано за ОСОБА_1 ). Вважає, що лише це нерухоме майно підлягає розподілу між сторонами як спільна сумісна власність.

Що стосується квартири АДРЕСА_5 , то ОСОБА_2 зазначив, що є її одноосібним власником на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 вересня 2014 року, й уважав, що ця квартира не підлягає розподілу між сторонами. Вказував, що за договорами дарування від 17 червня 2004 року та 10 березня 2006 року отримав у дар 18/75 частки в праві спільної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_6 . У подальшому вказаний об`єкт нерухомості був знесений, а на місці старого будинку побудований новий багатоквартирний будинок, у якому він отримав квартиру АДРЕСА_7 .

ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення, яким:

визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя 29/50 часток у праві спільної власності на адміністративно-побутове приміщення АДРЕСА_3 та 1/3 частку в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_4 (вимога залишена без розгляду за заявою ОСОБА_2 на підставі ухвали суду від 05 листопада 2020 року);

визнати за кожним з подружжя по 29/100 часток у праві спільної власності на адміністративно-побутове приміщення та 1/6 частку в праві спільної власності на квартиру, припинивши право власності сторін на вказане майно в тому обсязі, що існувало до поділу майна подружжя.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб зареєстрований 14 серпня 1993 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кобеляцького районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 75, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_4 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя 29/50 часток у праві спільної власності на адміністративно-побутове приміщення № 44, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн;

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку, в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя, оскаржила ОСОБА_1 , просила змінити його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вищевказану позовну вимогу у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 серпня 2022 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Циганковою І.І. задоволено частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги стосуються виключно незгоди ОСОБА_1 з невизнанням спільною сумісною власністю подружжя житлової квартири АДРЕСА_5 загальною площею 68,2 кв.м., то підстави апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в іншій частині відсутні.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду в оскажуваній частині не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 14 серпня 1993 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кобеляцького районного управління юстиції Полтавської області (т. 1, а.с. 4).

Згідно з договором дарування від 17 червня 2004 року ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_6 18/75 часток у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 63).

Відповідно до договору дарування від 09 березня 2006 року ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_7 1/4 частку в праві спільної власності на житловий будинку АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 64).

Згідно договору комісії № 9 від 24 вересня 2013 року між ПАТ «Крюківбудтехмонтаж» в особі директора Хасаєва Н.І. (комісіонер) та ОСОБА_2 (комітент), комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за палату вчинити один або кілька правочинів (угод) від свого імені за рахунок комітента з метою отримання комітентом права власності на квартиру АДРЕСА_8 .

У договорі зазначено, що вартість даної квартири складає 373290,00 грн.

У пункті 3.1 договору передбачено, що комітент забезпечує комісіонера грошовими коштами, які необхідні для забезпечення отримання у власність квартири, у розмірі 90 000 грн протягом 3-х днів після підписання договору. Компенсація будь-яких витрат комісіонера при виконанні доручення входить в суму винагороди та не підлягає компенсації з боку комітента (т. 2, а.с. 30-32).

Відповідно до акту прийому-передачі квартири від 05 вересня 2014 року комісіонер ПАТ «Крюківбудтехмонтаж» в особі директора Хасаєва Н.І. передав, а комітент ОСОБА_2 прийняв квартиру АДРЕСА_8 , який передано в експлуатацію згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ПТ 99 від 18 серпня 2014 року. Сторони свої зобов`язання за договором комісії № 9 від 24 вересня 2013 року виконали повністю, претензій один до одного не мають.

Згідно з довідкою № 222, виданою директором ПАТ «Крюківбудтехмонтаж» Хасаєвим Н.І. 04 вересня 2014 року, ОСОБА_2 приймав участь в інвестуванні будівництва квартири АДРЕСА_8 , згідно договору комісії № 9 від 24 вересня 2013 року, за яку він розрахувався повністю. Заборгованість відсутня.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 27392253 від 29 вересня 2014 року, ОСОБА_2 18 вересня 2014 року зареєстрував право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29 вересня 2014 року реєстраційною службою Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (т.1, а.с. 61-62).

Відмовляючи у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як фактично набута ОСОБА_2 в особисту власність (як заміна знесеного забудовником домоволодіння, частку у праві спільної власності на яке мав ОСОБА_2 на підставі договорів дарування).

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення положень частини першої статті 57 СК України свідчить, що придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У справі, яка переглядається встановлено, що квартира АДРЕСА_5 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 у вересні 2014 року, тобто, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Правовою підставою набуття квартири у власність ОСОБА_2 є договір комісії № 9 від 24 вересня 2013 року, за умовами якого ПАТ «Крюківбудтехмонтаж» зобов`язалося за дорученням ОСОБА_2 за плату вчинити один або кілька правочинів (угод) від свого імені за рахунок комітента з метою отримання комітентом права власності на квартиру АДРЕСА_5 . Сторони також погодили, що вартість квартири складає 373 290 грн, а сума грошових коштів, необхідних для забезпечення отримання у власність ОСОБА_2 квартири, складає 90 000 грн, які були сплачені ОСОБА_2 протягом трьох днів з моменту укладення договору.

Разом з тим, договір комісії не містить даних про знесення домоволодіння по АДРЕСА_6 , частка в праві спільної власності на яке належала ОСОБА_2 .

Докази того, що вартість цього майна була врахована забудовником при визначенні вартості придбаної відповідачем квартири, матеріали справи не містять.

Окрім того, ОСОБА_2 не надав доказів того, що грошові кошти у сумі 90000 грн., сплачені ним за договором комісії під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , були його особистою власністю.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та другастатті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).

Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції, було долучено до матеріалів справи письмові докази, а саме: копію договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_6 укладеного 21.03.2012 між ОСОБА_2 та ПрАТ «Крюківбудтехмонтаж»; оригінал довідки № 227 від 29.12.2016, виданої ПрАТ «Крюківбудтехмонтаж»; оригінал довідки № 22 від 04.04.2014, засвідчена копія договору комісії № 9 від 24.09.2013; акт прийому-передачі квартири від 05.09.2014.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані нові докази ОСОБА_2 міг безперешкодно надати суду першої інстанції до ухвалення рішення суду, проте таким правом не скористався, поважних причин їх неподання до місцевого суду не вказав, тому колегія суддів позбавлена передбаченого законом права брати їх до уваги.

Таким чином, долучаючи в суді апеляційної інстанції нові докази, ОСОБА_2 не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Окрім того, відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належним обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Таким чином, ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, оскільки не надав беззаперечних доказів того, що спірна квартира була придбана виключно за його особисті кошти.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції у загальному розмірі 9567,80 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як майно яке набуте за час перебування у шлюбі - квартиру АДРЕСА_5 .

В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 9567,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин