Справа № 343/1504/23
Провадження № 22-ц/4808/402/24
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківськийапеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Блонський Михайло Андрійович на рішення Долинського районного суду від 13 грудня 2023 року, у складі судді Андрусіва І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

У червні 2023 року ОСОБА_1 ,в інтересах якої діє адвокат Блонський М.А., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона зареєстрована та фактично із 1997 і по даний час проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інших зареєстрованих осіб у даній квартирі немає. Вона весь цей час займається утриманням квартири, сплачує вартість комунальних послуг та інші витрати пов?язані із утриманням квартири. Вона також за власний рахунок здійснила поховання свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час у неї відсутнє інше житло та у смт. Вигода вільного житлового фонду немає. Вона є особою з інвалідністю III групи, фактично вселилась у дану квартиру, зареєстрована у ній та проживає вже понад 24 роки. В період з 2001, коли її колишній чоловік ОСОБА_3 перебував за кордоном, вона фактично володіла даним житлом та підтримувала його у належному стані. Всі сусіди та знайомі вважали її володілецею цієї квартири.

Зазначає, що володіння цією квартирою є добросовісним, оскільки вона вселилась у цю квартиру в результаті того, що нею була продана власна квартира для погашення заборгованості її колишнього чоловіка, а тому вважала, що таким чином набуває право власності на цю квартиру та володітиме нею як титульний власник. Володіння нею цією квартирою є відкритим, оскільки вона завжди заявляла про свої права, як власниці, та укладала договори на оплату житлово - комунальних послуг і оплачувала їх. Її колишній померлий чоловік у встановленому законом порядку не переоформляв право власності на цю квартиру та не укладав договори на своє ім?я на користування комунальними послугами і не оплачував таких. Про безперервність володіння нею цією квартирою свідчить той факт, що вона одноособово володіє квартирою понад 24 роки.

Оскільки стосовно даної квартири довгий час між нею та відповідачкою існують судові спори, вона вважає, що є всі підстави для визнання за нею права власності на вказану вище квартиру за набувальною давністю.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Рішенням Долинського районного суду від 13 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5600 грн понесених витрат на правничу допомогу.

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Блонський М.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин що мають значення для справи, недоведеність обставин які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу посилалась на те, що до жовтня 2023 року була зареєстрована та фактично до цього часу проживає за адресою: АДРЕСА_1 . В жовтні 2023 року вона була протиправно без її відома та згоди знята з реєстрації за цією адресою.

Зазначила, що у квартирі

АДРЕСА_2 проживає з 1997 року і по даний час та утримує квартиру. Згідно акту від 16.02.2021 року колишні сусіди ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які проживають по АДРЕСА_3 підтвердили те, що в 1996 році ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_4 у зв?язку з боргами її чоловіка ОСОБА_3 і перейшла жити у його квартиру АДРЕСА_2 .

3 2002 року ОСОБА_1 самостійно сплачує комунальні послуги та витрати по утриманню квартири у якій проживає. ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ) було укладено договір на користування електричною енергією від 24.10.2004 року, договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 14.02.2004 року, договір на реструктуризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення від 25.02.2004 року з додатком, який передбачав, що у випадку невиконання договору на реструктуризацію заборгованості квартира буде відключена від водопостачання та водовідведення.

Позивачка провела обряд похорону ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за власний рахунок.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 колишнього чоловіка ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і надалі проживає у спірній квартирі, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 21.01.2016 року, складеного комісією у складі депутата Вигодської селищної ради Моренка В.А. та сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Матеріалами справи підтверджено, що вона неодноразово зверталась до голови Вигодської ОТГ, директора КП «Вигодський ККП» щодо вирішення побутових проблем, які виникали в спірній квартирі.

Нагалошувала, що у неї відсутнє інше житло чи будь яке інше нерухоме майно, а у житловому фонді Вигодської селищної ради вільного житла немає.

Вважає, що у ОСОБА_1 існують підстави для визнання за нею права власності на вартиру за набувальною давністю.

Твердження суду, про те, що позивач недобросовісно володіла майном є безпідставним та суперечить зібраним доказам у справі. Позивач володіє квартирою добросовісно з 1997 року. Станом на 1997 рік мати колишнього чоловіка померла, а новий спадкоємець своїх прав на майно не оформив. Фактично він не став власником, оскільки право власності виникає з моменту його державної реєстрації. Тому на момент 1997 року і по цей час ОСОБА_1 володіла майном, власник якого був відсутній через смерть ОСОБА_10 . Тому позивач діяла добросовісно, оскільки після ОСОБА_11 право власності вже було зареєстроване за ОСОБА_2 тільки в 2020 році.

Правом на подачу відзиву ОСОБА_2 не скористалась, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_12 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_13 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а відтак колегія суддів відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, дійшла висновку про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на те, що стороною позивачки письмовими доказами та показами свідків підтверджено відкритість і безперервність користування спірною квартирою, однак одна із обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю добросовісність відсутня, то за позивачкою ОСОБА_1 не можна визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1992 належала ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 померла, на час її смерті в квартирі був зареєстрований її син, ОСОБА_3 , дядько ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, однак право власності на вказану квартиру не оформляв. ОСОБА_3 22.02.1997 уклав шлюб з ОСОБА_1 , остання 17.03.1997 року зареєстрована квартирі АДРЕСА_5 . Рішенням Долинського районного суду від 02.09.2002 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Дочка ОСОБА_3 ОСОБА_15 відмовилася у встановленому законом порядку від прийняття спадщини, а ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю договору - купівлі продажу квартири.

Згідно відомостей з Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме про реєстрацію права власності за №215862037 від 10.07.2020 ОСОБА_2 на праві власності належить двокімнатна квартири АДРЕСА_2 , підстава для державної реєстрації: рішення Долинського районного суду від 07.08.2019 у справі №343/1362/19.

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , квартира складається з двох кімнат загальною площею 41,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. Інвентаризаційна вартість квартири становить 34 961 грн.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом у якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 понад п`ять років; змінити черговість спадкування та на надати їй право на спадкування разом із спадкоємцями другої черги; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частини спадкового майна після ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 ( справа №343/1821/16-ц).

Постановою Верховного Суду у даній справі від 16.01.2019 постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2017 року скасовано. Рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу - відмовлено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права спадкування за законом разом з спадкоємцем другої черги, надання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями другої черги та про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна - залишено в силі.

Отже судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не має права на спадкове майно.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.05.2020 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вигодської селищної ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відновлено дію рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року у справі №343/1362/19, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2001-2004 уклала ряд договорів про надання комунальних послуг у спірній квартирі: зокрема, договори про користування електричною енергією; договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення; договір про реструктиризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення; договір на вивезення твердих побутових відходів; договір на обслуговування і ремонт будинку; рішенням виконавчого комітету Вигодської селищної ради від 27.07.2006№76 позивачці надано дозвіл на підключення котла опалення квартири до газової мережі. Встановлено також, що ОСОБА_16 здійснювала плату за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2001 по 01.05.2023. Згідно актів и обстеження від 16.02.2021, 14.02.2020, 27.04.2023 ОСОБА_1 з моменту реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 по день проведення обстеження проживає та займається утриманням і обслуговуванням квартири, здійснювала ремонтні роботи пов`язані із ліквідацією аварійної ділянки труби водовідведення та водопостачання і ліквідації наслідків після зварювальних робіт; здійснювала заміну вікон та вхідних дверей.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_6 ствердили, що ОСОБА_1 з часу одруження з ОСОБА_3 з 1997 і по даний час проживає постійно у квартирі АДРЕСА_2 , оплачує вартість комунальних послуг. Свою квартиру ОСОБА_1 продала через борги чоловіка.

Позивачка пред`явила позов про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за набувальною давністю.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 344 Цивільного кодексу України передбачено набуття права власності за набувальною давністю.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до положень п. 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та висновку викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на час реєстрації у 1997 році у квартирі АДРЕСА_2 знала, що дана квартира належала на праві власності матері її колишнього чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_14 , а після її смерті - ОСОБА_3 , на даний час квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Таким чином, ОСОБА_1 на момент реєстрації у квартирі, з яким вона пов`язує початок перебігу строку набувальної давності, було відомо про те, що власником даної квартири є інша особа, а відтак вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно.

Суд обґрунтовано зазначив про те, що добросовісність передбачає те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Як ствердила апелянт у засіданні апеляційного суду, спір щодо квартири АДРЕСА_2 з відповідачкою ОСОБА_2 виник після смерті ОСОБА_3 в 2016 році, коли остання звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав після смерті її дядька ОСОБА_3 .

Наведені обставини в їх сукупності дають підстави для висновку про те, що позивачці ОСОБА_1 достовірно весь час користування і володіння вищезазначеною квартирою було відомо, що дана квартира належала ОСОБА_3 , який не оформив свідоцтва про право на спадщину, однак фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_14 та володів квартирою до його смерті, а пізніше ОСОБА_2 яка набула права на вказану квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

З огляду на зазначене, суд, встановивши відсутність у позивачки ОСОБА_1 підстав для набуття права власності за набувальною давністю на квартиру, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач володіє квартирою добросовісно з 1997 року, оскільки станом на 1997 рік мати колишнього чоловіка померла, а новий спадкоємець своїх прав на майно не оформив та фактично не став власником не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 після смерті матері вступив в управління спадковим майном, від спадщини не відмовлявся, а відтак набув право власності на квартиру в порядку спадкування. Та обставина, що ОСОБА_3 не оформив свідоцтво про право на спадщину не дає підстав для висновку про те, що він не став власником спірної квартири після смерті матері.

Обставини на які посилається апелянт, а саме: безперервне проживання в квартирі з 1997 року, оплата комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт в спірній квартирі самі по собі не є достатніми підставами для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, про що суд обґрунтовано зазначив у рішенні суду.

Доводи апелянтки про те, що суд не взяв до уваги, що вона відчужила власну квартиру для погашення боргів її покійного чоловіка, та те, що являється інвалідом 3-ої групи є необґрунтованими, оскільки вказані обставини не слугують доказом того, що позивачка є добросовісним набувачем спірної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Блонський Михайло Андрійович, залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 13 грудня 2023 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин