ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року м. Чернівці Справа № 727/3523/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Гавалешка П.С., дата складання повного тексту рішення 11 грудня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 07.03.2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , номер в реєстрі 470, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Паленчук Л.М.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що є власником 1/3 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1995 року та постійно проживав у ній починаючи з листопада 1989 року.

Вказує, що після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_4 остання поставила за мету позбавити його права на квартиру та вже попередньо відчужувала її ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який було визнано недійсним на підставі рішення суду.

Надалі, ОСОБА_2 , діючи умисно, не будучи одноосібним власником спірної квартири відчужила її ОСОБА_3 , а тому з урахуванням викладеного просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду сторона позивача подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Наводить в скарзі обставини та доводи, які були викладені в позовній заяві, а також вказує, що не погоджується з висновком суду з приводу неналежного способу захисту порушеного права, оскільки ним обрано правильний спосіб захисту своєї власності, а саме 1/3 Провадження №22-ц/822/194/24

частки спірної квартири шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що у справі, яка переглядається, задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном, отже, такі вимоги самі по собі не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту, зокрема звернення до суду з іншим способом захисту.

Зазначив, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд не вбачав необхідності надавати оцінку іншим аргументам позовної заяви.

Рішення суду зазначеним вище вимогам закону відповідає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно копії свідоцтва про право на житло від 10.05.1995 року Управління власності Чернівецької міської ради народних депутатів передало у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_6 квартиру по АДРЕСА_1 (а.с.23).

08.01.2014 року ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.36).

23 квітня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року скасовано та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/3 частку квартири (а.с.24-25).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 08 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., зареєстрований в реєстрі за №94. Частково скасовано запис щодо права власності за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право на 1/3 частини вказаної квартири. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в частині скасування запису за №94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 скасовано. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Зазначені рішення залишені без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2017 року (а.с.26-35).

Крім того, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року, яка залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 07.03.2023 року, заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 січня 2014 року у справі №727/407/14-ц, шляхом скасування заборони на відчуження (арешт) майна на квартиру АДРЕСА_2 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 08 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. належить на праві власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 11 березня 1997 року Ленінським РВУ МВС України в Чернівецькій області), право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08 січня 2014 року 17.58.11, номер запису 4183020 (а.с.15-20).

07.03.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Пунктом 3 оскаржуваного договору обумовлено, що відчужувана квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Хоменко М.О. від 08.01.2014 року за реєстровим №94.

Пунктом 8 Договору визначено, що продаж вчинено 1 556 160, 54 грн, які продавець отримав від покупця в повному обсязі до підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства.

Пунктом 10 Договору обумовлено, що продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужене за даним договором нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю продавця.

Продавець та Покупець стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; тощо (п.17 Договору).

У пункті 20 Договору сторони підтвердили, що текст договору ними прочитаний, вони не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору (а.с.11-12).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №320704035 від 20.01.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, розмір частики 1/1, підстава реєстрації договір купівлі-продажу від 08.01.2014 року (а.с.14).

Інформаційною довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради №Д489900 від 07.03.2023 року встановлюється, що за відомостями реєстру територіальної громади осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку за адресою АДРЕСА_1 , станом на 07.03.2023 року не значиться (а.с.82).

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №206/1198/19 зроблено висновок, що «власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №726/1524/19 вказано, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц зроблено висновок, що «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц. Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову».

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 та постанові ВС від 23 лютого 2022 року, справа №554/8632/18.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Результат аналізу статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, визначені у частині другій статті 16 ЦК України. У главі 29 ЦК України передбачено, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному його власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

З урахуванням встановлених обставин справи та того, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частки спірної квартири, однак не зареєстрував таке право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то заявлена позивачем вимога, який вважає порушеним його право на спірну квартиру, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідають належному способу захисту та не відновить його порушене право на його частку у спірній квартирі і яка вибула з його користування, оскільки за таких умов призведе до відновлення прав продавця (сторони договору), а не позивача. У зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову із вказаних підстав, а належними та ефективними способами захисту прав та інтересів позивача, яке відновить його становище, буде саме позов про витребування спірного майна як не володіючого власника до володіючого не власника.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про недотримався судом норм матеріального права є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.375 ЦПК України).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк