Номер провадження: 22-ц/813/6244/24
Справа № 521/4303/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

представник заявника ОСОБА_2

за участі заінтересованої особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Тополевої Ю.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В., заява про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_1 . Встановити факт, що свідоцтво за реєстром № 2-749 від 09.03.1972 року про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , видане « ОСОБА_4 », належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкала за адресою в АДРЕСА_2 , та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заява обґрунтована тим, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 15 вересня 1990 року між батьком заявника та ОСОБА_4 (російською мовою ОСОБА_5 ) укладено шлюб. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 батьку заявника ОСОБА_3 та своєму внуку ОСОБА_6 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько заявника ОСОБА_3 помер. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку в АДРЕСА_2 . Заявник звернувся до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , так як вважає, що в зв`язку із тим, що його батько помер раніше ОСОБА_4 , спадкування в цьому випадку здійснюється за правом представлення у відповідності до статті 1266 ЦК України. Однак, в зв`язку із розбіжностями у прізвищах заявника та його батька, та у по-батькові ОСОБА_4 , заявник не може отримати свідоцтво про право на спадщину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мирончук Валерія Валеріївна про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щонаявні матеріали справи свідчать про наявність спору про право, враховуючи прийняття спадщини ОСОБА_6 , та відсутністю підстав для спадкової трансмісії та права представлення у заявника.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник заявника звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2024 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що суд першої інстанції вважає, що що наявні матеріали справи свідчать про наявність спору про право, враховуючи прийняття спадщини ОСОБА_6 та відсутністю підстав для спадкової трансмісії та права представлення у заявника. В той же час такі висновки суду вважає хибними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а ухвала суду підлягає скасуванню.

Вказує, що оскільки батько заявника помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 - 01 лютого 2021 року, спадкування в даному випадку здійснюється за правом представлення, у відповідності до ст. 1266 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

ОСОБА_1 у межах строків передбачених законодавством України звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини в розмірі частини майна, згідно з заповітом.

Станом на червень 2024 року (дата постановления ухвали), заповіт є дійсним, і ніким із спадкоємців, в тому числі і за заповітом, оспорено не було.

Метою зверненення ОСОБА_1 із заявою до суду про встановлення факту родинних: відносин та встановлення належності спадкодавцю правовстановлюючих документів, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином, у суду першої інстанції була відсутня будь-яка підстава стверджувати у спірній ухвалі про наявність спору про право.

Встановлення факту належності правовстановлюючого документу на житловий будинок з надвірними спорудами гр. ОСОБА_4 , тягне для заявника юридичні наслідки, а саме - дає змогу реалізувати передбачене законом право на спадщину.

Зазначає, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів у особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У окремому упровадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права і обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року.

Посилається на висновки ВС, які суд першої інстанції не врахував.

Щодо явки сторін.

Заявник та його представник зявились до суду та надали суду свої пояснення. Заінтересована сторона не зявилась до суду, повідомлялась про час та місце судового розгляду що у відповідності до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника та його представника, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судовою колегією встановлено, щовідповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 батьком заявника є ОСОБА_3 (російською мовою ОСОБА_7 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Заявник зазначає, що між його батьком та ОСОБА_4 в 1990 році укладено шлюб.

28 травня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт, в якому, на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 батьку заявника ОСОБА_3 та своєму внуку ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла.

11 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , зазначивши, що його батько був спадкоємцем померлої ОСОБА_4 , фактично прийняв спадщину, шляхом постійного проживання разом з померлою за однією адресою, але юридично не оформив своїх прав. Інших спадкоємців немає.

Разом із цим, із матеріалів спадкової справи № 6/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 вбачається, що 28.07.2021 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся внук ОСОБА_4 ОСОБА_6 .

Обгрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 зазначає, що в зв`язку із тим, що його батько помер раніше ОСОБА_4 , яка склала заповіт на його ім`я, спадкування в цьому випадку здійснюється за правом представлення у відповідності до статті 1266 ЦК України, та, в зв`язку із розбіжностями у прізвищах заявника та його батька, та у по-батькові ОСОБА_4 , заявник не може отримати свідоцтво про право на спадщину.

Суд не погоджується з доводами заявника, так як вони не гуртуються на вимогах діючого законодавства, яке регулює спадкові правовідносини.

Положення статті 1266 ЦК України передбачають спадкування за правом представлення у випадку, якщо б спадкоємець за законом був живий на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 помер в 2019 році, спадкодавець ОСОБА_4 померла в 2021 році, тобто, ні спадкової трансмісії, не права представлення в даному випадку не виникає.

Крім того, єдиний живий спадкоємець ОСОБА_4 за заповітом ОСОБА_6 прийняв спадщину, шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Зокрема, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За таких обставин, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про наявність спору про право, враховуючи прийняття спадщини ОСОБА_6 , та відсутністю підстав для спадкової трансмісії та права представлення у заявника.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, заявником у заяві не зазначено у якості заінтересованої сторони ОСОБА_6 який відповідно матеріалів (а.с.17) є спадкоємцем інтересів якого стосуються вимоги заявника.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко