Провадження №2/523/4925/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Щербан О.Д,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Одеській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту,

УСТАНОВИВ:

10 липня 2024 року до Суворовського районного суду м. Одеси через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 , від імені якого діє його представник адвокат Афанасьєв С.О., до Головного Управління Національної поліції в Одеській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про звільнення майна з-під арешту, в якому позивач просив скасувати арешт, накладений постановою слідчого СВ по ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області від 20 грудня 1999 року про арешт майна ОСОБА_5 , з 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана родиною позивача на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 1999 року.

В обґрунтування заявленої вимоги позивач вказував на те, що 18 грудня 1999 року його сім`я у складі ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , придбали у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку 29 грудня 1999 року було зареєстровано за покупцями в Одеському міському БТІ, реєстровий номер запису 75. Договір був укладений та посвідчений на товарній біржі «Регіональна товарна біржа», який за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року у справі № 523/8765/21 був визнаний дійсним.

29 лютого 2024 року співвласники квартири уклали договір про припинення права спільної сумісної власності, в якому визначили частки кожного по 1/4.

При реєстрації вказаного договору державним реєстратором було виявлено архівний запис реєстровий № 58-2000 від 24 січня 2000 року про арешт майна ОСОБА_5 , внесений на підставі постанови СВ по ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області, зареєстрований 03 грудня 2008 року.

Оскільки арешт було накладено після продажу квартири у рамках кримінальної справи за фактом ДТП, за участю ОСОБА_5 , яку після закінчення досудового розслідування 27 грудня 1999 року в порядку ст. 232 КПК України (в редакції 1960 року) з обвинувальним висновком направлено до Жовтневого районного суду м. Одеси, який своєю постановою від 06 липня 2000 року закрив провадження у справі № 1-207 на підставі ст.1 п. б Закону України «Про амністію».

Також у провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій ухвалою суду від 16 листопада 2004 року між сторонами затверджено укладену мирову угоду, а провадження у справі закрито.

27 травня 2024 року суддею Приморського районного суду м.Одеси у справі №522/8195/24 позивачеві відмовлено у відкритті провадження за клопотанням про скасування накладеного арешту в порядку КПК України та було роз`яснено, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Наявність незнятого арешту обмежує права позивача та третіх осіб у розпорядженні належним майном, у зв`язку з цим позивач звернувся із даним позовом до суду.

15 липня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено у судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження.

19 вересня 2024 року ГУНП в Одеській області надало суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позову з огляду на таке. Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16 вересня 2015 року були ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України та створені юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції України.

Арешт на частку майна, яке спочатку належало ОСОБА_5 , а в подальшому позивачу та третім особам, накладав саме СВ по ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області. ГУНП в Одеській області є окремою юридичною особою публічного права, яка самостійно відповідає за свої зобов`язання, захищає власні права та інтереси, а також виконує обов`язки, згідно з законодавством України. Кримінальна справа № 23 щодо ОСОБА_5 до ГУНП в Одеській області взагалі не надходила, тому ГУНП в Одеській області є неналежною стороною у справі, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для зобов`язання до вчинення дій і скасування рішень іншої відокремленої юридичної особи. У зв`язку з чим у задоволенні позову має бути відмовлено.

25 вересня 2024 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що зазначений підхід відповідача, що ГУНП в Одеській області є неналежною стороною у справі, і у нього відсутні правові підстави для зобов`язання до вчинення дій і скасування рішень іншої відокремленої юридичної особи, є помилковим з огляду на наступне.

16 вересня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою постановив утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП в Одеській області, та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС, зокрема ГУМВС України в Одеській області.

У постановах від 20.02.2019 у справі № 826/16659/15 та від 13.03.2019 у справі №524/4478/17 Верховний Суд констатував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.

Оскільки повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства, то Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 у справі № 826/9815/18 сформулював правовий висновок, відповідно до якого: якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема передачі відповідним розпорядчим актом його адміністративної компетенції іншому/іншим суб`єкту/суб`єктам владних повноважень; якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони суб`єкта владних повноважень.

Тож підстава для правонаступництва у цих правовідносинах виникла саме з моменту державної реєстрації припинення ГУМВС України в Одеській області, правонаступником якого є орган, до якого перейшла адміністративна компетенція суб`єкта владних повноважень, що припинився.

Ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, правонаступником прав та обов`язків ліквідованого ГУМВС України в Одеській області є відповідний територіальний орган Національної поліції, а саме ГУНП в Одеській області, який виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується. Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 25.06.2020 року у справі № 420/6852/18.

Отже, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, ГУНП є правонаступником УМВС, тому просив задовольнити позов ОСОБА_1 .

Сторони у засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Представник позивача адвокат Афанасьєв С.О. надав суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача та підтримання позовних вимог.

Відповідач - ГУНП в Одеській області свого представника у судове засідання не забезпечив, із клопотаннями до суду не звертався, надав суду відзив на позов.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутності та підтримання позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

В ході розгляду справи було встановлено, що 18 грудня 1999 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , продали, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , купили квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного та зареєстрованого на товарній біржі «Регіональна товарна біржа». 29 грудня 1999 року право власності за покупцями було зареєстровано в Одеському міському БТІ за реєстровим номером запису 75.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року у справі №523/8765/21 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18 грудня 1999 року визнано дійсним.

24 червня 2022 року державним реєстратором Буран Н.М. були внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якими квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності (без визначення часток).

29 лютого 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 уклали договір про припинення права спільної сумісної власності, в якому визначали частки кожного із співвласників по 1/4 частині.

Під час реєстрації зазначеного договору державним реєстратором приватним нотаріусом Кіріченко Іриною Євгенівною було перенесено з Феміди архівний запис за реєстровим номером 58-2000 від 24 січня 2000 року про арешт майна ОСОБА_5 , внесений на підставі постанови серія та номер: б/н, яка видана 20 грудня 1999 року, видавник: СВ по ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області, дата та час державної реєстрації 03 грудня 2008 року, опис предмета обтяження: 1/7 частина квартири АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження 47293777).

Як вбачається з листа слідчого управління ГУНП в Одеській області від 05 квітня 2024 р за фактом ДТП, яка сталася 25 серпня 1999 року в м.Одесі, за участю ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу №23. За результатами проведених слідчих (розшукових) дій та зібраних доказів досудове розслідування закінчено та 27 грудня 1999 року в порядку ст. 232 КПК України (в редакції 1960 року) з обвинувальним висновком направлено до Жовтневого районного суду м. Одеси для подальшого розгляду по суті.

Згідно з листом Приморського районного суду м.Одеси від 09 травня 2024 року постановою Жовтневого районного суду м.Одеси від 06 липня 2000 року провадження у кримінальній справі № 1-207/2000 за звинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ст.215 ч.2 КК України, закрито на підставі ст. 1 п. б Закону України «Про амністію» від 11 травня 2000 року.

03 жовтня 2000 року Одеським обласним судом постанову Жовтневого районного суду м.Одеси від 06 липня 2000 року стосовно ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ст.215 ч.2 КК України, залишено без змін.

Наразі кримінальна справа знищена за закінченням строків зберігання, з процесуальних документів, які зберігаються в архіві Приморського районного суду м.Одеси, не вбачається розгляд цивільного позову до ОСОБА_5 в межах кримінальної справи № 1-207/2000.

Також Приморським районним судом м.Одеси повідомлено, що у провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, Ухвалою суду від 16 листопада 2004 року між сторонами затверджено укладену мирову угоду та закрито провадження у справі.

У травні 2024 року позивач звертався до Приморського районного суду м. Одеси із клопотанням про скасування накладеного арешту на належну квартиру в порядку КПК України (в редакції 1960 року).

27 травня 2024 року суддею Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/8195/24, провадження № 1-кс/522/2933/24) відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 зроблено висновок, за яким спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Як встановлено у ході розгляду справи арешт на спірний об`єкт нерухомості було накладено слідчим на підставі положень КПК України 1960 року.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 червня 2020 року справа № 727/2878/19 справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Крім того, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд не може погодитися із твердженнями представника відповідача щодо неналежності відповідача з огляду на таке.

Арешт на спірну квартиру був накладений СВ по ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області.

16 вересня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою постановив утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП в Одеській області, та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС, зокрема ГУМВС України в Одеській області.

Отже, Головне Управління Національної поліції в Одеській області, як орган, до якого перейшла адміністративна компетенція суб`єкта владних повноважень, що припинився, є правонаступником ГУ МВС України в Одеській області з моменту державної реєстраціях припинення, що узгоджується із висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 11 лютого 2021 у справі № 826/9815/18.

Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, неможливість скасування арешту в іншому порядку, а також те, що зазначений арешт не стосується власників майна та порушує їх законні права, перешкоджаючи реалізації права вільно володіти та розпоряджатись належним нерухомим майном, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-78, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Одеській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту - задовольнити.

Зняти арешт з 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою слідчого СВ по ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області від 20 грудня 1999 року про арешт майна ОСОБА_5 , запис про обтяження за реєстраційним номером: 47293777 (реєстраційний номер про перенесення обтяження 8258233, вчинений 03 грудня 2008 року).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення рішення.

Рішення складено 22 жовтня 2024 року.

Суддя