Справа № 149/158/23
Провадження № 22-ц/801/2344/2024
Провадження № 22-ц/801/2408/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
УХВАЛА

05 грудня 2024 рокуСправа № 149/158/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Сопруна В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та збільшення позовних вимог в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про стягнення шкоди, пені, інфляційних втрат, 3-х % річних та моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки і затягуванням строків виплати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року та апеляційною скаргою представника ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» адвоката Корнілова Лева Олександровича на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року та додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року,

встановив:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про стягнення шкоди, пені, інфляційних втрат, 3-х % річних та моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки і затягуванням строків виплати.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 45241,23 грн., інфляційні втрати в сумі 22385,02 грн, 3% річних в сумі 5150,07 грн, пеню в сумі 34447,79 грн.

Стягнуто з ПрАТ СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану невчасною виплатою страхового відшкодування в сумі 10000 грн.

Стягнуто з ПрАТ СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 поштові витрати в сумі 281,29 грн

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ СК «Універсальна» на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Водночас, частково не погоджуючись з рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року та в повному обсязі не погоджуючись із додатковим рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року представник ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» адвокат Корнілов Л.О. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив:

1. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року скасувати в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 21314,10 грн., 3% річних в розмірі 4075,61 грн, пені в розмірі 17618,05 грн. та відмову у стягненні моральної шкоди.

2. Додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження у вказаній справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 листопада 2024 року призначено справу до розгляду на 05.12.2024 року об 11-00 год. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького апеляційного суду з повідомленням учасників справи.

05 грудня 2024 року під час судового засідання від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог та про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обґрунтованість заяв, колегія суддів приходить до наступного висновку.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив накласти арешт на грошові кошти у розмірі 391672,08 грн., які належать відповідачу ПрАТ «СК «Універсальна» на праві власності, оскільки в країні існує дуже нестабільна економічна ситуація, яка може призвести до виключення відповідача із державного реєстру фінансових компаній, що в подальшому може ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову або взагалі унеможливити його виконання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При встановлені зазначеної відповідності слід врахувати, що суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №331/3944/18 (провадження №61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про стягнення шкоди, пені, інфляційних втрат, 3-х % річних та моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки і затягуванням строків виплати.

Разом з тим вказана обставина сама по собі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову в спосіб, визначений позивачем.

Посилання позивача на те, що існує загроза невиконання рішення суду через економічну нестабільність у країні, яка може призвести до виключення відповідача ПрАТ «СК «Універсальна» з державного реєстру фінансових компаній є неспроможними, оскільки такі доводи є загальними і гіпотетичними та не містять доказів, які б підтверджували реальну загрозу ухилення відповідача від виконання можливого судового рішення.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що будь-яке обмеження прав (зокрема, арешт майна) має базуватися на реальних і конкретних ризиках, а не припущеннях чи ймовірності. У цьому випадку заявник не довів, що відповідач перебуває у стані, який унеможливить виконання рішення (наприклад, на стадії ліквідації, наявності судових процесів про визнання його банкрутом тощо).

Натомість позивач ОСОБА_1 не навів будь яких належних, допустимих і достатніх доказів які б свідчили про фінансові труднощі відповідача, як і не міститься таких в матеріалах справи.

Суд не може ухвалювати рішення на основі припущень чи потенційної можливості порушення прав позивача.

Відтак, заявником не обґрунтовано належним чином тієї обставини, що вказаний ним захід забезпечення позову спроможний забезпечити ефективне виконання судового рішення в разі задоволення позову, як не обґрунтовано і ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття такого заходу.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи заяву про збільшення позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так в заяві про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» на його користь 291672,08 грн. матеріальної шкоди, пені, інфляційні втрати, 3% річних, витрати на експертизу, витрати пов`язані з явкою до суду (на придбання дизельного палива), витрати на Укрпошту, втрати заробітку та добові, а також 100000,00 моральної шкоди. Провести розподіл судових витрат. Вказана заява мотивована тим, що з моменту подання позову минуло майже два роки, відповідач та його представник зловживаючи своїми процесуальними правами затягують розгляд справи. Натомість позивач вимушений з`являтись до суду та нести додаткові витрати.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пункту 2 частини першої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України, згідно з положеннями якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що позивач може реалізувати своє право на збільшення (зменшення) позовних вимог лише під час розгляду справи у суді першої інстанції до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Збільшення позовних вимог на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не допускається, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вирішувати вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Відповідно до положень статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене заява ОСОБА_1 не може бути прийнята апеляційним судом до розгляду та підлягає залишенню без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 151, 152, 153, 365 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, проте в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову протягом тридцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, в іншій частині ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Ю. Береговий

Судді О.С. Панасюк

В.В. Сопрун