КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Неупокоєвої Наталії Костянтинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку регресу, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку регресу.

Позов обґрунтовано тим що ОСОБА_1 від 15.10.2004 року до 25.03.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

06.06.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено кредитний договір №10-29/7279 на суму 515 000,00 доларів США зі сплатою 13,50 відсотків річних.

На забезпечення даного договору позивач передав в іпотеку садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку - кадастровий номер :02:002:0100.

Позивач заявляє, що договори були укладені за згодою його дружини. Також зазначає що згідно прийнятого рішення від 16 грудня 2014 року кредит був погашений на умовах добровільного погашення розмірі 70 відсотків від загальної заборгованості за тілом кредиту, а інша сума була прощена, що підтверджується довідкою банку від 23 березня 2016 року. Вказана довідка містить відомості про анульовані суми боргу за кредитом у розмірі 4 755 690,43 грн, відсотки за кредитом у сумі 48 3780,82 грн. Довідкою від 8 січня 2015 року, виданої банком, зазначена сума анульованої решти боргу у сумі 2 039 358,21 грн та відсотки за кредитом 483 780,82 грн.

Також зазначає, що на підставі вказаного прощення боргу позивач сплатив податки з доходів у сумі 438 462,01 грн.

Посилаючись на вимоги ст.ст.61 та 65 СК України ст.544 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 половину суми коштів, що були сплачені ним. як податок з доходу фізичної особи, у розмірі 219 231,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Неупокоєва Н.К., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що як зазначалося в самій позовній заяві, у період шлюбу 06.06.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено договір кредиту №10-29/7279 на суму 515 000 доларів США зі сплатою 13,50 процентів річних. Погашення кредиту за договором повинно здійснюватися 20 числа кожного місяця, починаючи від липня 2009 року до червня 2033 року. Для забезпечення даного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25.11.2019 року по справі №742/1760/ 15-ц позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задоволено частково. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Як вбачається з даного рішення суду та постанови Чернігівського апеляційного суду від 15.02.2021 року, якою частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , предметом розгляду даної позовної заяви, серед іншого, було стягнення 1/2 вартості садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який був придбаний подружжям у період зареєстрованого шлюбу в інтересах для потреб сім`ї.

Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вказує, що ОСОБА_1 було списано частину боргу, керуючись ст.605 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Згідно прийнятого рішення від 16 грудня 2014 року кредит був повністю погашений на умовах добровільно погашення 70 % від загальної заборгованості за тілом кредиту (301 561,05 доларів США) та анулюванням залишку заборгованості за відсотками по кредиту (що підтверджується довідкою від 22.03.2016 року, наданою ПАТ «Укрсоцбанк»).

Довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 23.03.2016 року підтверджено, що 08.01.2015 року ОСОБА_1 були анульовані: борг за кредитом у сумі 4 755 690, 43 грн., відсотки за кредитом у сумі 483 780, 82 грн. Іншою довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 23.03.2016 року підтверджено, що 08.01.2015 року анульовано решту суми (прощена частина боргу): борг за кредитом у сумі 2 039 358, 21 грн., відсотки за кредитом у сумі 483 780, 82 грн.

Таким чином, кредит був повністю погашений 08.01.2015 року шляхом сплати 70% заборгованості за тілом кредиту і відсотками за ним та прощення його 30%.

Проте, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку, як додаткове благо у вигляді, зокрема, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Виходячи з цієї норми у ОСОБА_1 виникло зобов`язання із сплати податку на дохід, отриманий шляхом прощення кредиту. Згідно Довідки від 23.03.2016 року сума анульованого кредиту становить 2 039 358, 21 грн. З цієї суми доходів станом на 2015 рік податок на прибуток становив 407 871, 64 грн. та військовий збір - 30 590, 37 грн., про що було зазначено в податковій декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 від 28.04.2016 за 2015 рік.

Відповідно до ст.179.7. Податкового кодексу України фізична особа зобов`язана самостійно до 01 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Отже, після подання декларації ОСОБА_1 був зобов`язаний сплатити податок на дохід та військовий збір у загальній сумі 438 462, 01 грн. до 1 серпня 2016 року, що він і зробив.

Таким чином, враховуючи, що зобов`язання з виплати кредиту та саме анулювання кредиту відбулося під час шлюбу з ОСОБА_2 , то відповідно і дохід отриманий від прощення кредиту настав у обох членів подружжя ще під час шлюбу.

Проте, податок на дохід та військовий збір, які відповідно до податкового законодавства виникли 28.04.2016 року, тобто вже після шлюбу, були сплачені ОСОБА_1 за власні кошти у повному обсязі.

Отже, у ОСОБА_1 виникло право регресної вимоги до ОСОБА_2 з виплати 1/2 частини від суми сплаченої ним в якості податку на дохід та військового збору, що становить 219 231 грн.

Той факт, що Сторони не врахували відповідних зобов`язань при поділі майна подружжя, не може доводити відсутність у них цих спільних зобов`язань.

Як вбачається з постанови ВСУ від 22.11.2017 року по справі №6- 2830цс1б, ВСУ погодився з рішеннями апеляційного та касаційного судів і зазначив, що відповідно до положень ч.4 ст.65 СК України договір позики, який укладено одним з подружжя створює обов`язок для іншого з подружжя, оскільки кошти, отримані за вказаним договором, використані в інтересах сім`ї, а саме, на купівлю та утримання жилого будинку, який є об`єктом права власності в рівних частинах за кожним з подружжя, що було встановлено рішенням суду про поділ майна подружжя, а саме, будинку.

На думку Верховного Суду України визначальним при визначенні солідарного зобов`язання є саме використання коштів в інтересах сім`ї, а не надання згоди чоловіка або дружини на укладання такого договору.

Аналогічна позиція про солідарність зобов`язань міститься в позиції ВП ВС від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц, відповідно до якої правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13- ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі №334/5907/14-ц (провадження №6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Вважає, що судом помилково був взятий до уваги висновок експерта №332/03.2024 від 04.03.2024 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивачем заявлені з урахуванням виконання ним не зобов`язання за укладеним договором, а сплати податку, який він сплатив на підставі п.164.2.17 ст. 164, п. 179.7 ст.179 ПК України. Природа обов`язку, що виникає в силу закону, та порядок його виконання обов`язку не є тотожним виникненню цивільних прав та обов`язків, до яких відсилає ст.ст.61, 65 СК України.

Крім того, суд зазначав, що Податковий кодекс України не містить положень, за якими покладається обов`язок зі сплати податків та зборів на іншу особу, крім податкового агента або самого платника податків, а також конкретних окремих підстав, прямо визначених Податковим кодексом України. В даному конкретному випадку відсутні норми податкового законодавства, що покладають обов`язок на відповідача, як іншого з подружжя, сплатити податок з доходів фізичної особи позивача. Грошове зобов`язання за укладеним кредитним договором було припинено шляхом прощення, що підтверджується наданими судом доказами.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 15.10.2004 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

06.06.2008 року було укладено кредитний договір №10-29/7279 на суму 515 000 доларів США зі сплатою 13,50 відсотків річних. Мета використання, що зазначена у п.1.2. на придбання нерухомого майна.

За умовами підпункту 1.3.1 п. 1.3. кредитного договору зазначено, що кредитор укладає з позичальником ОСОБА_1 у день укладення даного договору договір іпотеки у якості забезпечення виконання свого зобов`язання з повернення кредиту та передає в іпотеку нерухоме майно: садовий будинок з позначкою літера «А» загальною площею 525,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0100.

Відповідно до положень п.2.1. та 2.2. кредитного договору №10-29/7279 від 06.06.2008 року надання кредиту здійснюється після укладення вказаного у п.1.3. кредитного договору іпотечного договору шляхом видачі готівкою коштів з позичкового рахунку позичальника, а моментом видачі коштів є момент видачі таких коштів у готівці. Документів, що підтверджують видачу коштів в матеріали справи не надано.

Умови укладеного позивачем кредитного договору не вказують конкретну мету їх укладення на придбання саме зазначеного позивачем нерухомого майна. Також відсутні докази отримання та дати отримання коштів, докази використання коштів.

На підставі умов укладеного договору суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що на момент укладення кредитного договору позичальник заявляє про передачу в іпотеку нерухомого майна у якості забезпечення.

Згідно вимог ст.5 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки та кредитного договору предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Умовами укладеного позивачем кредитного договору передбачено передачу в іпотеку нерухомого майна. Відсутні застереження, що в іпотеку передається майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

06.06.2008 року укладено іпотечний договір №02-10/2191, за умовами якого ОСОБА_1 у якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за кредитним договором №10-29/7279 передав в іпотеку садовий будинок з позначкою літера «А» загальною площею 525,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0100.

Іпотечний договір №02-10/2191 від 06.06.2008 року також підтверджує, що на момент його укладення зазначене у ньому нерухоме майно належало ОСОБА_1 .

Отже, системний аналіз вказаних норм та наданих доказів вказує, що розпоряджатись майном має право особа, яке є власником такого майна. Заявляючи у

п.1.3.1. укладеного кредитного договору, що після укладення його позичальник передає у заставу відповідне майно, свідчить, що як до, так і на момент укладення кредитного договору позичальник вже мав права власності на таке нерухоме майно. При цьому тільки після укладення кредитного та іпотечного договорів позичальник міг отримати кошти від банку.

Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (ст.6 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки).

Відомості про укладення іпотечного договору за згоди ОСОБА_2 відсутні. До суду надана копія заяви від 06.06.2008 року, за якою ОСОБА_2 надає згоду ОСОБА_1 на укладення вищевказаного кредитного договору. Згідно висновку експерта

№332/03.2024 за результатами проведення почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у рядку із зображенням друкованого запису « ОСОБА_3 » безпосередньо зліва від зображення вказаного друкованого запису у технічній копії заяви від імені ОСОБА_2 від 06 червня 2008 року про надання згоди ОСОБА_1 на укладення договору кредиту № 10-29/7279, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 .

Судом ухвалою від 27.07.2023 року, яка неодноразово направлялась до банку, було задоволено клопотання відповідача про витребування оригіналу заяву. У відповідь отримано лист банку від 15.02.2023 року про знищення за закінченням терміну зберігання документів - оригіналу кредитного договору №10-29/7279 від 06.06.2008 року з додатками та заявами до нього. Інших доказів, які б підтверджували надання згоди іншого з подружжя на укладення кредитного договору, отримання та використання коштів кредиту суду не було надано.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст.65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи ст.65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Суд першої інстанції вірно зазначав, що доказів, які б свідчили про отримання грошових коштів та їх використання, в тому числі на придбання зазначеного нерухомого майна, надано не було. При цьому, судом на підставі умов, викладених в укладених позивачем кредитному та іпотечному договорів встановлено, що на момент їх укладення ОСОБА_1 заявляв про передачу та передавав банку нерухоме майно, що йому належало на момент укладення кредитного договору, а не майна, яке мало бути придбане у майбутньому. Докази прощення банком боргу підтверджують припинення боргових зобов`язань позивача станом на 08.01.2015 року, проте не підтверджують моменту видачі грошових коштів, як визначено умовами п.2.1, 2.2. кредитного договору, або їх використання.

Також суд вірно критично поставився до тверджень позивача про обізнаність відповідачки про укладення такого договору зі згоди іншого з подружжя, оскільки наданим висновком експерта спростовується факт підписання заяви ОСОБА_2 06.06.2008 року, що вказує на відсутність згоди останньої на укладення такого договору.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що предмет позову не стосується поділу майна подружжя.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (Правова позиція ВСУ у справі №6-486цс16).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя (Правовий висновок ВСУ у справі № 6-539цс16).

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Внаслідок придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області розглянута справа № 742/1760/15-ц, де предметом розгляду був поділ спільного майна подружжя, яка вже була предметом розгляду у ВС. В межах розгляду цієї справи про поділ спільного майна подружжя позивачем не заявлялись вимоги щодо зобов'язань чи наслідків, які виникли за згаданим кредитним договором.

Посилаючись в обґрунтування своїх доводів на положення ст.ст.61, 65 СК України, позивач зазначає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Разом з тим, позовні вимоги позивачем заявлені з урахуванням виконання ним не зобов`язання за укладеним договором, а сплати податку, який він сплатив на підставі п.164.2.17 ст. 164, п. 179.7 ст.179 ПК України. Природа обов`язку, що виникає в силу закону, та порядок його виконання обов`язку не є тотожним виникненню цивільних прав та обов`язків, до яких відсилають ст.ст.61, 65 СК України.

Глава 48 Цивільного кодексу України регулює зобов`язальні правовідносини. Боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ст.544 ЦК України). Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Солідарна відповідальність у зобов'язальному праві, відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов'язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Солідарні зобов'язання виникають лише у випадках, спеціально передбачених законом або договором. Закон повинен прямо встановлювати солідарність зобов`язання в тих чи інших випадках, якщо вимоги про солідарне стягнення ґрунтуються на нормах закону. При цьому ознакою солідарних зобов`язань є множинність зав`язків - кожен солідарний боржник/кредитор зв`язаний особливим і незалежним від інших юридичним зв`язком. Це означає, що відповідну суму грошових коштів може сплатити або має сплатити будь-який з боржників у солідарному обов`язку перед кредитором.

Податковий кодекс України не містить положень, за якими покладається обов`язок зі сплати податків та зборів на іншу особу, крім податкового агента або самого платника податків, а також конкретних окремих підстав, прямо визначених Податковим кодексом України. В даному конкретному випадку відсутні норми податкового законодавства, що покладають обов`язок на відповідача, як іншого з подружжя, сплатити податок з доходів фізичної особи позивача. Грошове зобов`язання за укладеним кредитним договором було припинено шляхом прощення, що підтверджується наданими судом доказами.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, у суду були відсутні підстави для стягнення з відповідача, як з солідарного боржника, частини сплачених позивачем у якості податку з доходу фізичної особи грошових коштів і тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Неупокоєвої Наталії Костянтинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: