ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2414/24 Справа № 183/3002/23 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що сторони 19.11.2007 року уклали кредитний договір № DNN0GK00000110, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 39 150 доларів США на термін до 19.11.2027 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк і порядку встановленому кредитним договором.

Банк свої зобов`язання виконав та передав позичальнику кредитні кошти. Однак відповідач в порушення умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 16.02.2023 року має заборгованість в сумі 94 132,57 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 32 064,81 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 43 984,41 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 9 828 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 8 255,35доларів США.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19.11.2007 року у розмірі 94 132,57 доларів СШАта судові витрати.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 39 902,83 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності, однак позовна давність підлягає застосуванню лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної заяви. Також вважає, що судом помилково не враховано, що строки позовної давності подовжувались у зв`язку із карантином та вона переривалась через розгляд у 2010 році позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири, договір про яку було укладено між сторонами з метою забезпечення виконання кредитного договору від 19.11.2007 року. У подальшому у 2014 році банк звертався до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 з іпотечної квартири, а у 2018 та 2022 роках у зв`язку із неможливістю реалізації предмета іпотеки, звертався із заявою про зміну способу виконання рішення. При цьому звертає увагу, що погоджений сторонами строк позовної давності за п.4.5 кредитного договору складає 5 років.

Наголошує, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором та не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених законом та договором. Умовами договору строк його дії погоджено сторонами до повного виконання зобов`язання, а чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як вимога про сплату боргу.

Враховуючи наведене зазначав, що оскаржує рішення суду частково у сумі 39 902,83 доларів США з урахуванням розміру заборгованості станом на 09.06.2009року, що еквівалентно 304 458, 59 грн., тобто у рамках суми, встановленої рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 2-1221/10 від 22 квітня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNN0GK00000110 від 19.11.2007 року.

ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу банку, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляції та залишити рішення суду першої інстанції без змін,як законне та обгрунтованим. Банк змінив строк виконання основного зобов`язання, пред`явивши до нього як боржника вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок кредитної заборгованості у 2010 році, а тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, процентами, комісією та пенею. Також пояснював, що перестав сплачувати кредит у зв`язку з інфляцією, виниклою економічною кризою та останній платіж на погашення заборгованості був здійснений ним 12 травня 2008 року. А тому вважав, що право на позов про стягнення несплачених сум за кредитним договором виникло у позивача через місяць після сплати боржником останнього платежу, проте позивач звернувся до суду лише у березі 2023 року, тобто зі спливом строку позовної давності, яку він просив суд першої інстанції застосувати. Не погоджується із доводами позивача, що кредитний договір діє до повного погашення боржником заборгованості та позовна давність переривалась.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронних листів та SMS сторонам, а також доставки в електронному вигляді повістки в електронному суді та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.164-165, 177) Також матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 про розгляд справи у його відсутність (а.с.170)

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а ОСОБА_1 своєчасно не сплачував кредит у зв`язку із чим утворилась заборгованість, однак строк звернення до суду із позовом банком пропущено, на що звертав увагу відповідач та просив застосувати строк позовної давності.

Із такими висновками суду першої інстанції можливо погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що19 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNN0GK00000110 від 19.11.2007 року, відповідно до умов якого банк надав йому 39150 доларів США, а він зобов`язався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення та сплату нарахованих відсотків з розрахунку 0,92% на місяць у встановлений термін. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу у заставу житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією кредитного договору, копією рішення суду у справі №2-1221/10 від 22 квітня 2010 року, а також ці обставини визнаються учасниками справи.

Пунктом 2.3.3. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором. Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту належних до сплати процентів.

Крім того, згідно з пунктом 2.3.7. банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1. цього договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення заставленого майна, у разі настання умов, передбачених п. 2.3.3.

Відповідно до п. 4.5. кредитного договору терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредиту, винагороди, неустойки пені, штрафі за даним договором встановлений сторонами тривалістю 5 років.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу у розмірі 391500 доларів США на наступні цілі: 31500 доларів США на придбання житлового будинку, 7650 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з «21» по «28» число кожного місяця.

18.09.2009 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком станом на 09.06.2009 року у розмірі 39902,83 доларів США, що еквівалентно 304458,59 грн.. Заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 902,83 доларів США станом на 09.06.2009 року складається з заборгованості за кредитом 31 671,36 доларів США; заборгованість по процентах за користування кредитом 3 953,29 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 802,18 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором 1 544 доларів США; штраф (фіксована частина) 32,77 доларів США; штраф (процентна складова) 1 898,57 доларів США.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 2-1221/10 від 22 квітня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNN0GK00000110 від 19.11.2007 року у розмірі 304458,59 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки. Рішення набрало законної сили 24 травня 2010 року.

Крім того, у цивільній справі № 2-1221/10, у 2018 році ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивача, та у 2022 році АТ КБ «ПриватБанк», зверталося до суду з заявами про зміну способу виконання вказаного рішення, у задоволенні яких, відповідно ухвалами від 23 березня 2018 року та від 10 січня 2023 року, було відмовлено. Вказані судові рішення набрали законної сили.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним виконанням ним зобов`язань за кредитним договором має заборгованість.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт того, що у позичальника ОСОБА_1 перед банком існує заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка ним добровільно не сплачується. Також даний факт не заперечувався відповідачем.

Звертаючись із апеляційною скаргою, банк зазначав, що він оскаржує рішення суду тільки частково та просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 39 902,83 доларів США, що еквівалентно 304 458, 59 грн.. тобто у рамках суми, встановленої рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі від 22 квітня 2010 року та вважав, що строк позовної давності ним не пропущено.

Питання застосування строку позовної давності регулюються Главою 19 «Позовна давність» Цивільного Кодексу України.

Під поняттям позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Законодавцем встановлено два види строку позовної давності: загальний (три роки ст. 257 ЦК України) та спеціальний, який в свою чергу поділяється на скорочений та збільшений. Окремі випадки застосування спеціального строку позовної давності передбачені статтею 258 ЦК України.

Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи сторонами у кредитному договорі погоджено строк позовної давності, а саме 5 років (п.4.5)

Звертаючись з апеляційною скаргою банк наголошував на тому, що суд першої інстанції застосувавши за заявою відповідача, строк позовної давності не врахував, що вона переривалась у зв`язку зі зверненням позивача у судовому порядку за захистом своїх прав.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що у випадку вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач строк позовної давності переривається та його перебіг починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц).

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору кінцевий термін повернення коштів було визначено сторонами 19 листопада 2027 року; а згідно з п. 5.1. кредитний договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Судом першої інстанції встановлено, що останній платіж на погашення кредитного договору було здійснено 12 травня 2008 року. Даний факт також не заперечується сторонами.

З матеріалів справи та із судових рішень, які наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що ПАТ КБ «Приват Банк» звертався до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка була підписана сторонами для забезпечення виконання кредитного договору. За результатами розгляду даного позову 22 квітня 2010 року було ухвалено рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19.11.2007 року у розмірі 304 458,59 грн. було звернуто стягнення не предмет іпотеки у вигляді житлового будинку ОСОБА_1 ..

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином зверненням до суду позивачем було змінено строк виконання договору,який настав 22 квітня 2010 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц зазначено, що: наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року;

Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».

Таким чином строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.11.2007 року, переривався на час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В подальшому банк у 2015 році звернувся до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 з іпотечного майна, розгляд якої закінчився 25 квітня 2015 року ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Також АТ КБ «Приват Банк» у 2018 році та 2022 році подавались заяви про зміну способу виконання рішення від 22 квітня 2010 року у зв`язку із неможливістю реалізації предмету іпотеки.

Однак суд апеляційної інстанції не погоджується із доводами апелянта, що він звернувся до суду із цим позовом у березні 2023 року із дотриманням строків, передбачених законом, оскільки позовна заява про виселення ОСОБА_1 не стосується стягнення кредитної заборгованості, а тому не переривала п`ятирічного строку позовної давності. Таким чином звернення із заявою про зміну способу виконання рішення у 2018 року вже відбулось поза межами строку позовної давності, а переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

З приводу доводів апеляційної скарги про те, що договір діє до повного виконання зобов`язань, то це не є підставою для збільшення позовної давності, оскільки не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

У частині першій статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для задоволення позовних вимог, однак при зверненні до суду банком пропущено строк позовної давності, яку просив застосувати відповідач.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: