Справа № 466/8222/23 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2275/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права на житло,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право на житло в будинку АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що протягом тривалого часу постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , як член сім`ї основного квартиронаймача, іншого житла не має.

Вказану квартиру, яка складалася з двох кімнат та кухні, житловою площею 30,3 кв.м., було надано для постійного проживання її родини в кількості п`яти осіб, згідно ордеру №475 від 24.06.1976 року, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі рішення №178 від 27.04.1976 року, а саме: ОСОБА_8 (баби позивачки); ОСОБА_9 (батька позивачки); ОСОБА_10 (матері позивачки); ОСОБА_11 (сестри позивачки) та позивачки ОСОБА_12 (після одруження ОСОБА_4 ).

У вказаному помешканні вони проживали постійно з дня видачі ордеру. Основний квартиронаймач ОСОБА_8 померла у 1988 році. В подальшому, батьки позивачки, які залишились там проживати, погоджувалися на проживання позивачки у квартирі та не заперечували щодо її реєстрації за місцем проживання. Однак, під час розгляду цивільної справи 466/10084/19 вона дізналась, що 23.01.1992 року Шевченківським районним судом м. Львова було ухвалено рішення у цивільній справі №2/77/1992 за позовом ОСОБА_13 до виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та повернення його з чужого незаконного володіння. До участі у вказаній справі її залучено не було.

У 2022 році вона зверталась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права на житло у спірній квартирі (справа №466/349/22), однак, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2023 року у задоволенні позову відмовлено з мотивів юридичної відсутності квартири АДРЕСА_2 , а також через незалучення в якості співвідповідачів усіх співвласників цього будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Про вказані обставини вона дізналась лише в процесі судового розгляду справи №466/349/22, відтак, звернулась до суду із новим позовом, уже до всіх співвласників будинку.

Незважаючи на юридичну відсутність квартири АДРЕСА_2 , позивачка вважає, що має право на житло в даному будинку, як єдиному об`єкті нерухомості за вказаною адресою.

При цьому, зазначає, що у зв`язку з одруженням, змушена була виїхати у м. Рівне за місцем проходження служби чоловіка, однак, в подальшому, повернулась до м. Львова і вже близько двадцяти років постійно проживає в спірній квартирі.

Просила врахувати, що основний квартиронаймач ОСОБА_8 , яка померла у 1988 році, а також її батько, який помер у 2003 році, та мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , всі вони погоджувалися на її проживання в спірній квартирі та бажали зареєструвати, але ОСОБА_5 , як власник будинку, заперечував проти цього, тому вона не змогла повторно зареєструватись в квартирі, разом з тим, заперечень щодо її проживання в квартирі без реєстрації у власника будинку не було, такі заперечення виникли вже після смерті її матері на початку 2022 року.

Наголошувала, що вселилась у квартиру на підставі ордеру, як член сім`ї основного квартиронаймача, постійно у ній проживала, сплачувала комунальні послуги, а тому має право на користування жилим приміщенням спірної квартири.

Зауважила, що на час її вселення в квартиру, така юридично існувала, проте, після визнання права власності на будинок на підставі рішення суду, у 1992 році відбулася державна реєстрація права власності на цілий будинок, без зазначення про існування у ньому квартир, разом з тим, попередньо існуюча квартира фактично залишилася у конфігурації, яка існувала на момент її вселення з родиною до спірного помешкання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_4 , просила його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні фактично заперечено обставини щодо її вселення у квартиру АДРЕСА_2 , довготривале проживання у ній та ведення із попередніми наймачами спільного господарства.

На переконання позивачки, вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2024 року у справі №466/349/22, однак, суд цього безпідставно не врахував.

Додає, що вказана справа витребовувалась судом першої інстанції для огляду в судовому засіданні в якості джерела доказування, зокрема, у справі №466/349/22 містяться показання свідків про те, що вона протягом багатьох років жила у спірній квартирі разом з іншими членами родини та вела з ними спільне господарство, однак, суд вказані обставини до уваги не взяв.

Також зазначає, що до матеріалів даної справи долучені письмові докази, які підтверджують ту обставину, що вона самостійно сплачує комунальні послуги за житло квартиру АДРЕСА_2 , однак, суд цим доказам не дав належної оцінки.

Вважає, що до спірних правовідносин необхідно було застосувати положення статтей 64, 65 ЖК України, також звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.

Наголошує, що підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Зазначає, що вона, як онука основного квартиронаймача, безумовно є членом його сім`ї, в тому числі й через те, що була вказана в ордері на заселення даної квартири, тому наділена рівними із ним правами щодо користування спірною квартирою, в тому числі й правом на укладення договору найму цього житла після смерті попереднього квартиронаймача.

Вважає, що з урахуванням того, що вона постійно проживає у спірній квартирі, була вселена на підставі ордеру, як член основного квартиронаймача, в даний час самостійно сплачує комунальні послуги на підставі ст.64 ЖК України, тому набула право користування спірною квартирою після смерті попередніх наймачів, оскільки іншого житла немає.

05.09.2024 року від сторони відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони заперечують доводи та вимоги апелянта.

Зокрема, зазначають, що будинок є їхньою приватною власністю, вони не є родичами та/або членами сім`ї позивачки, у свій будинок позивачку не поселяли і категорично заперечують щодо її права на проживання в будинку.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Також житлові правовідносини регулюються Житловим кодексом України.

Так, зокрема, статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі статтею 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім?я якого видано ордер.

Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім?ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім?ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім?ї.

Згідно зі статтею 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється.

Відповідно до статті 161 ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім?ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім?ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на сім`ю в складі 5 (п`яти) чоловік: вона ОСОБА_8 (основний квартиронаймач), її син ОСОБА_9 , невістка ОСОБА_10 , внуки: ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , видано ордер №475 від 24.06.1976 року на вселення у квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих №178 від 27.04.1976 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20.10.1962 року, батьками ОСОБА_12 (після одруження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ) є: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Баба позивачки ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько позивачки ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а мати позивачки ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23.01.1992 року, право власності на будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_13 .

Після смерті ОСОБА_13 , будинок успадкував її син ОСОБА_5 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 29.05.1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 16.06.1998 року.

В подальшому, ОСОБА_5 подарував 3/4 будинку АДРЕСА_1 в рівних частках (по 1/4): своїй дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_6 та доньці ОСОБА_7 , що підтверджується договором дарування від 10.02.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С. та зареєстрованим у реєстрі за №278.

Відповідно до технічного паспорта, житловий будинок в цілому складається з восьми житлових кімнат, їдальні, вітальні, площею 205 кв.м., та чотирьох кухонь. Загальна площа будинку 476,5 кв.м.

Наведені обставини також встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року у справі №466/349/22.

За життя, ОСОБА_13 пропонувала батькам та сестрі позивачки укласти з нею, як із власником будинку, договір найму житла, однак, такий укладено не було.

Разом з тим, не дивлячись на відсутність укладеного з власником договору найму житла, батьки позивачки проживали в будинку до смерті і ніхто питання про їх виселення не ставив.

Водночас, письмових доказів про реєстрацію постійного місця проживання позивачки ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 , як станом на момент визнання права власності за ОСОБА_13 на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23.01.1992 року, так і після цієї дати, в матеріалах справи немає.

Більше того, в матеріалах справи наявний витяг з реєстру Любомильської територіальної громади від 04.01.2023 року, яким підтверджується факт реєстрації постійного місця проживання позивачки ОСОБА_4 у період з 22.11.2000 року по 02.09.2021 року за адресою: АДРЕСА_3 . Витяг сформовано на підставі заяви ОСОБА_4 .

Як уже зазначалось вище, батько позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а мати 10.01.2022 року, яка до дня смерті проживала і була зареєстрована у раніше займаному приміщенні в будинку, належному на праві власності відповідачам.

Проте, позивачка після вибуття з квартири АДРЕСА_2 на постійне місце проживання спочатку у Рівненську область, як вона сама стверджує в позовній заяві, а з 22.11.2000 року у Волинську область, що підтверджується названим вище витягом з реєстру територіальної громади, у спірному будинку зареєстрована не була і договору найму жилого приміщення із власниками будинку не укладала і до членів сім`ї відповідачів ніколи не відносилась, тому у неї немає визначених законом підстав для користування жилим приміщенням в цьому будинку.

Окрім того, як було встановлено судом під час розгляду справи №466/349/22, квартири АДРЕСА_2 немає, тому безпідставним є покликання позивачки на те, що їй належить право на проживання в будинку в цілому, який з 1992 року не містить квартир та перебуває у приватній власності.

Колегія суддів вважає помилковим покликання позивачки на положення ст.ст.64, 65 ЖК України, оскільки такі регламентують правила користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, позаяк, будинок АДРЕСА_1 не належить до державного чи громадського житлового фонду, а перебуває у приватній власності відповідачів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка сплачувала комунальні послуги, а тому має право на житло в будинку, колегією суддів відхиляються, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які б це підтверджували, окрім того, добровільна сплата позивачкою комунальних послуг за фактичне користування такими не може бути правовою підставою для її вселення у приватний будинок без оформлення із власником будинку договору найму жилого приміщення у встановленому законом порядку.

За відсутності визначених законом підстав, які дають право особі, яка не є членом сім`ї власника будинку, на користування жилим приміщенням у ньому, немає й підстав для висновку про порушення прав позивачки відповідачами, які заперечують щодо проживання позивачки у належному їм на праві власності житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Отже, за встановлених і наведених вище обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позивачкою позовних вимог, судом не допущено порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 18 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич