справа № 755/486/24
головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ЧАЙКА» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «ЧАЙКА» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 10 лютого 2023 року по 22 березня 2023 року він працював на посаді уповноваженого з антикорупційної діяльності ДП «Чайка».

Станом на день звільнення йому відповідач нарахував грошові кошти в розмірі 18 972,77 грн, але виплатити їх відмовився у зв`язку з їх відсутністю.

В зв`язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача цю суму, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92 550 грн та 50 000 грн моральної шкоди.

19 квітня 2024 року на адресу суду надійшла заява від позивача про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92 550 грн та 50 000 грн моральної шкоди та зазначав, що відповідач погасив заборгованість із заробітної плати 11 січня 2024 року в розмірі 15 273,57 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «ЧАЙКА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «ЧАЙКА» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

В задоволенні позовних вимог в більшому розмірі відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «ЧАЙКА» на користь держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку у розмірі 20 000 грн та в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що зменшуючи компенсацію до 20 000 грн, суд першої інстанції безпідставно порушив принципи розумності та справедливості, які забезпечуються виплатою повного середнього заробітку за час затримки.

Вважає, що призначена судом сума моральної шкоди в розмірі 3 000 грн є необґрунтовано малою та не відповідає тривалості й інтенсивності перенесених страждань.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що згідно відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб ОСОБА_1 працював на посаді уповноваженого з антикорупційної діяльності ДП «Чайка» з 10 лютого 2023 року по 22 березня 2023 року.

Згідно відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 ДП «Чайка» у лютому та березні 2023 року нарахувало заробітної плати в розмірі 8537,10 грн та 10435,67 грн відповідно.

За результатами огляду №76912623 від 8 січня 2024 року КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» територіальних громад Броварського району Київської області лікар психіатр встановив ОСОБА_1 стан середньої важкості.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи розмір невиплаченої заробітної плати, а саме 18 972,77 грн, частину якого було сплачено 11 січня 2024 року в розмірі 15 273,57 грн, звернення позивача до суду майже через 9 місяців після звільнення та очевидну неспівмірність невиплаченої заробітної плати та заявленого середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000 грн.

Стягуючи із відповідача моральну шкоду у розмірі 3 000 грн, суд виходив із вимог розумності, співмірності, достатності та справедливості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, оскільки вирішуючи спір суд першої інстанції правильно застосував норми права, що регулюють спірні відносини.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Судом першої інстанції також правильно застосовано практику Верховного Суду, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15ц), у якій зазначено, що аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні наведені обґрунтовані мотиви щодо часткового задоволення позовних вимог з урахуванням розміру невиплаченої заробітної плати, а саме 18 972,77 грн, частину якого було сплачено 11 січня 2024 року в розмірі 15 273,57 грн, звернення позивача до суду майже через 9 місяців після звільнення та очевидну неспівмірність невиплаченої заробітної плати та заявленого середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, унаслідок чого задоволено вимоги позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи спір в частині стягнення моральної шкоди судом враховано положення ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п.1 ч.2 та ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми права та мотивовано рішення з урахуванням обставин справи та засад розумності, співмірності, достатності та справедливості при визначенні відповідного розміру моральної шкоди, що була заявлена до стягнення у розмірі 3 000 гривень.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі. При цьому нових доказів та доводів, які могли бути підставою для скасування чи зміни рішення не наводить. Зокрема у апеляційній скарзі позивач наводить доводи, що звернення до суду через 9 місяців після звільнення обумовлено спробами вирішення спору в досудовому порядку, однак доказів у підтвердження таких обставин не надано.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не вбачає.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба