ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2023 року представник Дніпровської міської ради звернувся до суду з зазначеним позовом. В обгрунтування посилався на те, що 29 березня 2016 року на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., як державним реєстратором, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на будівлю магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності :14014117,реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

07.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 частку нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., та зареєстрований в реєстрі за №676. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, приватний нотаріус Кокосаджзе Л.В., діючи як державний реєстратор, внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності на частку зазначеного приміщення за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 14163398, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 01.

08.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме ще частки нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №684, внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №14177299 та надано реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна -01.

Не погодившись з рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетрвська від 18 березня 2016 року Дніпровська міська рада 19 серпня 2016 року подала апеляційну скаргу на вказане рішення. В свою чергу, відповідач по цивільній справі ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2016року. Ухвалою вказаного суду від 23 серпня 2016року заочне рішення було скасоване справу призначено до розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016року було повернуто апелянту. 26 жовтня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,третя особа Дніпровська міська рада про визнання права власності залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.169,п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Вважає, що на даний час відсутній правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на об`єкт нерухомості магазин продовольчих товарів,літ.А-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час право власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва зареєстрований за ОСОБА_1 , у якого відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Магазин продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею52,8кв.м по АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети та забудоване за відсутності декларації про початок будівельних робіт і декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що свідчить про відсутність підстав для визнання права власності на самочинно збудоване майно. Земельна ділянка не передавалася фізичній або юридичній особі під будівництво, право власності чи користування не оформлялось, а тому у відповідача відсутні жодні правові підстави щодо користування вказаною земельною ділянкою.

Відповідачем самовільно зайнята земельна ділянка, чим порушуються права територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, як власника земель, що належать до комунальної власності на володіння, користування та розпорядження нею.

Просили усунути позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м,що розташоване на вказаній земельній ділянці, припинити право власності відповідача на об`єкт нерухомого майна- приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м,за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на нього, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Дніпровської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що порушуються інтереси територіальної громади самовільним зайняттям земельної ділянки комунальної власності внаслідок самочинного будівництва та експлуатації об`єкту нерухомого майна,а саме магазину продовольчих товарів.

На даний час відсутній правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на магазин продовольчих товарів,літ.А-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час право власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва зареєстрований за ОСОБА_1 , у якого відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Магазин загальною площею 52,8кв.м по АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети та забудоване за відсутності декларації про початок будівельних робіт і декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що свідчить про відсутність підстав для визнання права власності на самочинно збудоване майно. Земельна ділянка не передавалася фізичній або юридичній особі під будівництво, право власності чи користування не оформлялось, а тому у відповідача відсутні жодні правові підстави щодо користування вказаною земельною ділянкою.

Відповідачем самовільно зайнята земельна ділянка, чим порушуються права територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, як власника земель, що належать до комунальної власності на володіння, користування та розпорядження нею.

Для захисту порушених прав позивача підлягає знесенню самочинне будівництво.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обгрунтоване.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 -адвокат Павленко І.О..

Інші учасники справи про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повістки та довідка про доставку електронного листа.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про

час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року по цивільній справі №202/1593/16-ц було ухвалено рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності. За ОСОБА_2 було визнано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з приміщення торговельного залу літ.А-1, площею 52,8кв.м. В задоволенні інших вимог було відмовлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2016р. у цивільній справі №202/1593/16-ц було задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення по справі, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року скасоване, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.09.2016р. Дніпровській міській раді було повернуто апеляційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2016р. у цивільній справі №202/1593/16-ц було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі ч.3ст.169,п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України- належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником нерухомого майна приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 52,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуто на підставі договорів купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 08.04.2016 реєстр №684 та 07.04.2016 року реєстр №676, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В..

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.07.2021року у цивільній справі №205/10027/19 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ.А-1, загальною площею 52,8кв.м, визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 08.04.2016 року реєстр №684 та 07.04.2016р. реєстр №676, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., скасування записів про державну реєстрацію було відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.07.2021 року було змінено в частині правового обгрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишено без змін. Підставою для відмови у задоволенні позову було те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_5 о було вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.

Окрім того суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 було вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку, на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.

Окрім того, суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

Також суд зазначив, що право власності набуто на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 08.04.2016 року та 07.04.2016 року. Таким чином ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна відповідно до положень ст.330 ЦК України.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процессуального права.

Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Згідно п.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Дніпра. Таким чином саме територіальна громада м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власником земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомого майна.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (абзац перший частини першої, частина друга статті 116 ЗК України).

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Відповідно до положень статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). За змістом частини третьої цієї статті за умови подальшого надання особі у встановленому порядку земельної ділянки під уже збудоване на цій ділянці (що на час будівництва не була відведена для такої мети) нерухоме майно суд може визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Такий правовий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20.

Судом встановлено, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року по цивільній справі №202/1593/16-ц, яким було визнано право власності за ОСОБА_2 на приміщення магазину літ.А-1, площею 52,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2016 року на новий розгяд та ухвалою цього ж суду від 26.10.2016 року було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин.

В період після ухвалення заочного рішення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року і до його скасування 23.08.2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 08.04.2016 року та 07.04.2016 року нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 52,8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено запис в реєстр речових прав на нерухоме майно.

Оскільки рішення суду, яким було визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення магазину літ.А-1, площею 52,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 було скасовано і позовні вимоги було залишено без розгляду, тобто він не був власником зазначеої нерухомості, то відпали підстави для укладання договорів купівлі-продажу зазначеної нерухомості, тобто договори в силу закону є нікчемними.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішення про виділ земельної ділянки під будівництво приміщення магазину літ.А-1, площею 52,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не приймалося, кадастровий номер не присвоювався, адреса не присвоювалася. Зазначені обставини нічим не спростовані. Доказів того, що під будівництво магазину виділялася міською радою земельна ділянка, їй присвоєно кадастровий номер та відповідну адресу, відповідачем не надано.

Судом встановлено, що приміщення магазину літ.А-1, площею 52,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який, як стверджує відповідач, належить йому, є об`єктом самочинного будівництва. Зокрема, зазначений об`єкт побудований на земельній ділянці, яка не відведена для такої мети забудовнику, без належних дозвільних документів.

За встановлених обставин приміщення магазину літ.А-1, площею 52,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, так як приміщення збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

А відтак ОСОБА_1 не набув права власності на нього і не може бути добросовісним набувачем. За таких обставин земельна ділянка повинна бути повернута її власникові -Дніпровській міській раді.

Відповідно до статті 377 ЗК України (в редакції,чинній на момент укладання договору купівлі-продажу) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право

власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 3 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54)). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Ані ОСОБА_2 , який первинно просив визнати право власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, ані ОСОБА_1 , який зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомості, жодного речового права на спірну земельну ділянку не мали.

З урахуванням встановлених обставин та вимог діючого законодавства, яке регулює виниклі правовідносини, колегія суддів вважає, що споруджений на спірній земельній ділянці об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом з огляду на те, що він споруджений на земельній ділянці, що на час будівництва не була відведена для цієї мети. Відповідач зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомості, теж не маючи законних підстав для користування земельною ділянкою.

Про вказане відповідачеві мало бути відомо як на момент подання документів для вказаної реєстрації, так і на момент укладення договору купівлі-продажу.

У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову суд першої інстанції вказав про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності.

Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суд першої інстанції разом з тим не врахував відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, та передбачених

законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація

права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.

За таких обставин, враховуючи, що об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Таким чином позовні вимоги про знесення самочинного об`єкту нерухомості підлягають задоволенню.

При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна, та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовою позицією,викладеною в постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Отже ОСОБА_1 , як власник приміщення магазину літ.А-1, площею 52,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на час подання Дніпровською міською радою розглядуваного позову, є належним відповідачем та вирішення заявлених вимог впливатиме на його зареєстроване право власності. Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17, відповідно до яких новий власник, набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про усунення перешкод в користуанні земельною ділянкою, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. Зазначена правова позиція викладена в постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 та постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 569/17365/21.

Отже, здійснення самочинного будівництва спірного об`єкта нерухомості, право власності на яке згодом зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , порушує права Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудований спірний об`єкт нерухомості.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право власності набуто на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 08.04.2016 року та 07.04.2016 року, таким чином ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна відповідно до положень ст.330 ЦК України. Добросовісність набувача майна застосовується при вирішенні питання про витребування майна із чужого незаконного володіння. В данному випадку спір стосується повернення земельної ділянки міській раді, тому положення добросовісності набувача не застосовуються.

Висновок суду першої інстанції щодо того, що усі питання та претензії щодо законності правочину продажу спірного майна у ДМР можуть бути лише до ОСОБА_2 , а не до ОСОБА_1 не грунтується на положеннях ЗК України та ЦК України. Оскільки не зважаючи на те, кому належить право власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці, не відведеній для цих цілей, зобов`язаний усунути перешкоди у користуванні власником цієї земельної ділянки шляхом знесення відповідних будівель.

Доказів того, що відповідачем приймаються заходи до вирішення питання щодо правомірного користування земельною ділянкою під нерухомістю не надано.

29 березня 2016 року на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., як державним реєстратором, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на будівлю магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності :14014117, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

07.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 частку нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., та зареєстрований в реєстрі за №676. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, приватний нотаріус Кокосаджзе Л.В., діючи як державний реєстратор, внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності на частку зазначеного приміщення за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 14163398, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 01.

08.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме ще частки нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №684, внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №14177299 та надано реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна -01.

У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимогу про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 грудня 2023 року в справах № 925/1006/22 та № 906/296/23.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьоїстатті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостоїстатті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостоїстатті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цьогоЗакону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У зв`язку із чим позов Дніпровської міської ради в частині припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна, самочинно побудованого, яке складається з магазину продовольчих товарів, літ.А-1, загальною площею 52,8кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 підлягає задоволенню.

За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Посилання представника відповідача на те, що позивачем не було обстежено земельну

ділянку та не складено відповідного акту, що є підставою для відмови у задоволенні позових вимог, є безпідставним. Розмір земельної ділянки зазначено в технічній документації на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Належність земельної ділянки міській раді нічим не спростовується.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при ухваленні судового рішення судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції ,то є підстави для зміни розподілу судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір в сумі 8052грн. згідно платіжних інструкцій №2157 від 23.11.2023 року та №62 від 22.01.2024 року, при зерненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в сумі 12078 грн. згідно платіжної інструкції №1653 від 21.08.2024 року, а всього 20130 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться під будівлею магазину продовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 52,8 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі.

Припинити право власності ОСОБА_1 набудівлю магазину продовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 52,8кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності на нього, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 20130 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Судді: