Номер провадження: 22-ц/813/491/24
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення спільної часткової власності, виділ частки в натурі, усунення перешкод у користуванні власністю, користування земельною ділянкою, встановлення порядку користування та вселення, приведення до попереднього стану добудови та скасування декларації, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки майна, усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Васильків О.В. 09 серпня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, який було уточнено, в якому остання просила:

- виділити, із спільної часткової власності у домоволодінні, ОСОБА_2 у натурі належні їй на праві спільної часткової власності 3/10 частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , які складається в цілому з кам`яної житлової будови, загальною площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №1-3, 5-9 огорожа, I-III мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 590 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні;

- припинити право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на самостійний об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з кам`яної житлової будови, загальною площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №1-3,5-9 огорожа, I-III мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 590 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні;

- встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Усунути перешкоди у користуванні власністю з боку ОСОБА_3 кімнатою, позначеною у технічному паспорті під літ. 1а2, та гаражем під літ. «Е», за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вселити ОСОБА_2 у належну їй кімнату, позначену у технічному паспорті під літ.1а2, та гаражем під літ. «Е» за адресою: АДРЕСА_1 ;

- демонтувати незаконно приєднану новозбудовану стіну до стіни кімнати 2-2, з демонтажем вхідних дверей цієї ж незаконної добудови та привести її до попереднього стану за рахунок ОСОБА_3 і скасувати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за рішенням суду, що набрало законної сили.

24 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- припинити право власності ОСОБА_2 на 3/10 частки домоволодіння з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці 590 кв.м., яка перебуває в користуванні, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виплати компенсації ОСОБА_3 у розмірі 603000,50 грн., що є 1/2 часткою від ринкової вартості 3/5 часток домоволодіння;

- визнати право власності на вказані 3/10 частки за ОСОБА_3 з урахуванням вже існуючого права власності ОСОБА_3 на інші 6/20=3/10 частки, визначити порядок виконання рішення суду шляхом реєстрації права власності в ЄДРРП за ОСОБА_3 в цілому на 3/5 частки домоволодіння.

- розподілити судові витрати та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір та витрати на правничу допомогу.

05 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила:

- виділити ОСОБА_1 в натурі 1/5 та 1/5 частини житлового будинку, що є у спільній частковій власності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень у житловому будинку літ. «А»: 1-2 житлова кімната, 1-3 коридор, 1-4 житлова кімната, 1-6 кухня, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., в самостійне майно з присвоєнням окремої адреси;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А», загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованої на земельній ділянці ОСОБА_1 житлової прибудови «а4» до житлового будинку літ. «А».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 3/10 частки домоволодіння з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці 590 кв.м., яка перебуває в користуванні, за адресою: АДРЕСА_1 , які належать їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане Третьою одеською державною нотаріальною конторою 15.03.1995 року та зареєстроване в реєстрі за № 2-1852 та в Одеському МБТІ від 28.04.1995 року, шляхом виплати компенсації ОСОБА_3 у розмірі 603 000,50 грн., що є 1/2 часткою від ринкової вартості 3/5 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування прибудови літ. «а4» та вбиральні-душу літ. «И» згідно технічного паспорту КП «БТІ» ОМР, виконаного станом на 18.06.2020 року, яка складає 1207000 грн. відповідно до висновку №639 від 15.12.2020 року.

Визнано право власності на 3/10 частки припиненого права власності ОСОБА_2 у домоволодінні з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Визначено порядок виконання рішення суду шляхом реєстрації права власності в ЄДРРП за ОСОБА_3 в цілому на 3/5 частки домоволодіння, зазначеного в технічному паспорті від 18.06.2020 року під літ. А, з надвірними спорудами, зазначеними в технічному паспорті від 18.06.2020 року, сараї під літ. Б, В, гараж під літ. Е, вбиральня-душ під літ. И, огорожа №25-а, вимощення І-ІІ, розташованих на земельній ділянці 590 кв.м., яка перебуває в користуванні, за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що належна апелянту частина житлового будинку має ізольований вихід, пристосована для цілорічного проживання. Виділ у натурі належної ОСОБА_1 частки майна необхідний останній для ведення власного господарства.

Крім того, як вбачається з технічного паспорту КП «БТІ» ОМР від 19.06.2014 року, на місці сараю літ. Ж ОСОБА_3 збудував житлову прибудову до будинку літ. А, частково на належній апелянту земельній ділянці. В результаті здійснення прибудови правий бічний прохід до городньої частини ділянки значно звузився, оскільки на належній ОСОБА_1 ділянці ОСОБА_3 збудував стіну довжиною 7,8 м., та частина прибудови, шириною 6 м., також розташована на городові апелянта. Вказані факти значно перешкоджають ОСОБА_1 користуватися належним їй майном.

Крім того, прибудова А4 є самовільною, оскільки побудована буз будь-яких дозвільних документів, що є порушенням норм діючого законодавства.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апелянту у спірному будинку належить 3/10 частки, яка є рівною частці ОСОБА_3 , а тому вона не може вважатися незначною. Крім того, з Висновку №18-2960/2961 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи вбачається, що будинок є подільним та є технічна можливість виділити належну позивачці частку 3/10. Таким чином, суд першої інстанції замість того, щоб здійснити поділ будинку та окремо встановити порядок користування земельною ділянкою, позбавив апелянта можливості мати відокремлену квартиру.

Сторони про розгляд справи на 06.02.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 . Від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 11.02.1960 року, Житлово-комунальним відділом Приморської районної Ради депутатів трудящих м. Одеси, на підставі рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящих м. Одеси №519 від 27.06.1959 року про відвід земельної ділянки, було надано ОСОБА_6 на праві безстрокового користування земельну ділянку АДРЕСА_2 , загальною площею 540 кв.м. згідно з планом земельної ділянки /т.2 а.с.181-182/.

В подальшому, на вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів від 17.07.1987 року №572 «Про самовільне будівництво на АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 » було вирішено побудовані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 , прибудову, розміром 3,56х2,40 м., - підсобне приміщення, прибудову, розміром 3,90х1,75 м. (кухню, площею 4,0 кв.м.), гараж, літ. «Е» розміром - 6,70х3,90 м. - узаконити. Побудовану ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 прибудову розміром 3,70х2,40 м. - узаконити (т.2 а.с.185).

Ухвалою Народного суду Київського району м. Одеси від 03.06.1988 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з одного боку, та ОСОБА_10 - з іншого боку, співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 , про розподіл цього будинку відповідно до технічного висновку інженера ОСОБА_11 від 18.02.1985 року (по 1 варіанту поділу) (т.2 а.с.187).

Згідно мирової угоди було визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності на 3/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень та споруд: в літ. «А» кімнати 14,0 кв.м., кімнати 6,1 кв.м. та узаконених рішенням Київського Райвиконкому прибудов а2, а3, а також гаража «Е», сарая «В», вбиральні «Д», сарая «Ж», літньої кухні «Б», літньої кухні «Г», душа «З» та половини підвала під будинком «А». Визнано за ОСОБА_12 право власності на 2/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень і споруд: в літ. «А» кімнати 13,4 кв.м., кухні 5 кв.м., коридору 2,7 кв.м., вбиральні 0,4 кв.м., узаконеної Київським райвиконкомом м. Одеси прибудови А-1, половини підвалу під будинком «А», мостіння І та огорож 2,3,5,6.

Також вказаною мировою угодою був визначений порядок користування земельною ділянкою.

25.07.1990 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 добровільно уклали наступну Угоду про наступний порядок користування житловими та підсобними приміщеннями будинку та земельною ділянкою:

1. ОСОБА_7 виділяються у власність житлові приміщення 2-1 «а» площею 6,1 кв.м., 2-2 «а2» площею 6,7 кв.м., 2-3 «а3» площею 4,0 кв.м., підсобне приміщення - гараж «Е».

2. ОСОБА_8 виділяються у власність житлове приміщення «А» 1-1 площею 14,0 кв.м., підсобні приміщення «Ж», «В», «Г», «З», «Д», «Б».

3. Земельна ділянка виділяється в наступних межах відповідно до плану, складеного та добровільно підписаного сторонами:

а) ОСОБА_7 у східній частині 6 м., в південній частині 12,9 м., в західній частині 3,85 + 1,85 + 5,3 м., в північній частині 2,4 + 2,75 м. та східній частині 5,3 м.

б) ОСОБА_8 в північній частині по ломаній лінії 6,65+6,5+13,25+1,5+2,75 м., в західній частині 6,6 м., в південній частині 23,75 м., в східній частині по ломаній лінії 365+1,85+2,2+5,3+2,4+4,0 м.

в) ОСОБА_7 зобов`язався не чинити перешкоди ОСОБА_8 та всім особами, які з ним проживають та які відвідують їх, в проході через свою земельну ділянку /т.2 а.с.188/.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15.03.1995 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І., позивач ОСОБА_2 є власником 3/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №1-3, 5-9 огорожа, І-ІІІ мостіння, що розташовані на земельній ділянці розміром 590 кв.м. (т.1 а.с.42).

Довідкою начальника СГПЧ-3ГПО МВС України від 11.11.1996 року №479 підтверджено факт пожежі, що сталася 01.11.1996 року по вул. Дубовий гай у ОСОБА_13 , в результаті чого було пошкоджено димохід та кровлю літньої кухні на площі 2 кв.м. (т.3 а.с.154).

З наявного у матеріалах справи Висновку №10 про можливість використання під житло споруд літ. А-4, Б, В, Г, Ж згідно з планом ділянки будинку по АДРЕСА_1 , складеного ДПІІ «Укрпроектреконструкція» 10.01.1997 року, всі зазначені споруди (А-4, Б, В, Г, Ж) визначені як непридатні для житла (т.3 а.с.155-160).

09.04.2005 року мешканцями будинків по АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , підписи яких завірені головою ДКТ-2, був складений Акт про те, що частина житлових приміщень будинку по АДРЕСА_1 , знаходиться в аварійному стані (т.1 а.с.169).

Згідно Договору дарування частини житлового будинку від 29.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А., ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар 3/20 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та складається в цілому з кам`яної житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить 45,2 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №1-3, 5-9 огорожа, І-ІІІ мостіння, що розташовані на земельній ділянці розміром 590 кв.м. (т.1 а.с.54).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01.09.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегенюк С.Б., ОСОБА_3 є власником спадщини, яка складається з 3/20 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового кам`яного будинку літ. А, загальною площею - 60,3 кв.м., житловою площею - 45,2 кв.м., та надвірних споруд: сарая - літ. Б; сарая - літ. В; гаража - літ. Е; душа-вбиральні - літ. И; огорожи №2,5-9; вимощення І-ІІ, розташованих на земельній ділянці площею 540 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні (т.2 а.с.38).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.03.2009 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., відповідач ОСОБА_4 є власником 1/2 частки спадкового майна, що складається з 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , який складається в цілому з кам`яного житлового будинку під літерою «А», загальною житловою площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №2,4-9 огорожа, І-ІІІ мостіння, що розташовані на земельній ділянці розміром 540 кв.м. (т.1 а.с.108).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.07.2014 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., відповідач ОСОБА_4 є власником 1/5 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , який складається в цілому з кам`яного житлового будинку під літерою «А», загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Е» - гараж, «И» - вбиральня-душ, 2,5,6-9 - огорожа, І-ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 540 кв.м. (т.1 а.с.114).

З Висновку № 033/2018 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи для подання до суду, складеного 20.02.2018 року судовим експертом Скибінською Т.М. за заявою ОСОБА_1 вбачається, що можливо виділити в окремий об`єкт нерухомості 1/5 та 1/5 частини об`єкту нерухомості, розташованих по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_4 , до складу яких входить: частина житлового будинку літ. «А», у складі наступних приміщень: №1-2 - жила, площею 13,4 кв.м.; №1-3 - коридор, площею 4,2 кв.м.; №1-4 - жила, площею 5,0 кв.м.; №1-6 - кухня, площею 6,9 кв.м., загальною площею - 29,5 кв.м., у т.ч. житловою - 18,4 кв.м. (т.1 а.с.84-124).

З наданої копії Порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що станом на лютий 2018 року в фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходилась земельна ділянка, площею 0,0230 га.

Крім того, експертом було встановлено, що площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в фактичному користуванні ОСОБА_4 , відповідає площі, вказаній в копії Мирової угоди від 03.06.1988 року, затвердженої Ухвалою Київського районного народного суду від 03.06.1988 року, що виділялась в користування ОСОБА_10 .

Також експертом було встановлено, що згідно кадастру частина земельної ділянки суміжного землевласника по АДРЕСА_1 , площею 0,0014 га, кадастровий номер :38:017:0041, заступає на фактично зайняту територію земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що знаходиться в фактичному користуванні ОСОБА_1 .

Виходячи з візуально-інструментального огляду, експертом було встановлено, що відстань від самочинно збудованої прибудови літ. «а4», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до межі з суміжним землекористувачем ОСОБА_1 не відповідає наступним вимогам: п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», в якому вказано: «… для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни слід приймати не менше 1,0 м».

В судовому засіданні суду першої інстанції 21.07.2021 року судовий експерт Скибінська Т.М. пояснила суду, що вона надала висновок про можливість виділу частки ОСОБА_1 в окремий об`єкт, виходячи з приміщень, що знаходяться в фактичному користуванні, що не відповідає ідеальній частці 2/5. При цьому експерт зазначила, що для проведення експертизи їй не надавались документи, в яких вказано про наявність на земельній ділянці самочинного будівництва.

Також у матеріалах справи наявний Висновок експертів №18-2960/2961 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складений 16.06.2020 року судовими експертами ОНДІСЕ Томішинець Л.В. та Котовським М.Л. (т.2 а.с.148-180).

Зі вказаного Висновку вбачається, що на час його складання приміщення, які знаходяться в фактичному користуванні ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 , не відповідають ідеальній частці 3/10 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (без врахування самовільної забудови та приміщень житлової кімнати 1а-2 та підвалу).

Невідповідність ідеальній 3/10 частці ОСОБА_2 полягала у причині нерівноцінного перерозподілу між співвласниками приміщень в 3/5 частині житлового будинку в результаті самозахвату прим. «1а-2», яке станом на 09.12.1994 року входило до складу приміщень загальною площею 16,8 кв.м. кв. №2 ОСОБА_2 , та значилось як житлова «2-1» пл. 6,1 кв.м.

Влаштування входу в приміщення підвалу житлової кімнати 1а-2 літ. «а» житлового будинку по АДРЕСА_1 є технічно можливим методом організації приямку та сходів.

Влаштована ОСОБА_3 самочинна добудова літ. «а4» з входом кв. АДРЕСА_5 до вікна приміщення житлової кімнати «2-2» кв. №2 ОСОБА_2 в домоволодінні по АДРЕСА_1 не відповідає нормативно-технічним та санітарним нормам ДБН, діючим на час будівництва літ. «а4» кв. АДРЕСА_5 та на теперішній час.

Крім того, при будівництві будівлі літ. «а4» кв. №1а ОСОБА_3 були порушені протипожежні та санітарні норми по відношенню до кв. АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , які відносяться до суттєвих порушень та потребують проведення робіт по їх перебудові.

На розгляд суду експертом запропоновані три варіанти розподілу 3/5 частини житлового будинку з господарськими спорудами та порядок користування 3/5 частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Варіанти розподілу житлового будинку та господарських споруд враховували відступ від ідеально належної частки кожного із співвласників. Варіанти порядку користування земельною ділянкою враховували виділ за кожним співвласником з ідеальною часткою по 3/10 ідеально належну площу, яка складається із ділянок особистого користування та частки в ділянці загального користування, з урахуванням правовстановлюючих документів ОСОБА_1 та частки, що перебуває в її фактичному користуванні.

По Першому варіанту: реальна частка спадкового майна ОСОБА_2 складає 29,45% ? 3/10, що менше на 0,55% від ідеально належної. Реальна частка спадкового майна ОСОБА_3 складає 30,55% ? 3/10, що більше на 0,55% від ідеально належної.

По Другому варіанту: реальна частка спадкового майна ОСОБА_2 складає 32,5% ? 8/25, що більше на 1,5% від ідеально належної. Реальна частка спадкового майна ОСОБА_3 складає 28,5% ? 7/25, що менше на 1,5% від ідеально належної.

По Третьому варіанту: реальна частка спадкового майна ОСОБА_2 складає 22,6% ? 2/9, що менше на 7,4% від ідеально належної. Реальна частка спадкового майна ОСОБА_3 складає 37,40% ? 3/8, що більше на 7,4% від ідеально належної.

Також вказаним Висновком були розроблені три варіанта порядку користування 3/5 частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток 3/10 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з урахуванням правовстановлюючих документів ОСОБА_1 та частки, що перебуває в її фактичному користуванні.

У письмових поясненнях до вказаного Висновку експерт Томішинець Л.В. зазначала, що за матеріалами справи будівлі літ. «а4,И» в експлуатацію не прийняті, а Декларація про готовність об`єкту до експлуатації не відноситься до правовстановлюючих документів.

Окрім того, судовим експертом Томішинець Л.В. зазначено, що фізичний знос будівель літ. «Б,В» на розробку варіантів розподілу житлового будинку не вплинув, фактичний порядок користування будівлями та спорудами на розроблені варіанти розподілу домоволодіння між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вплинули. Візуальним обстеженням встановлені пошкодження та дефекти приміщення «1а-1» пл. 14,0 кв.м., які вказують на відсутність проведення ремонтних робіт на протязі тривалого часу (т.3 а.с.46-49).

Технічна можливість розподілу житлового будинку між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 представлена трьома варіантами, які пропонували виділ за кожним співвласником ізольовані квартири з самостійними виходами на приквартирну ділянку. До трьох варіантів розподілу житлового будинку та господарських споруд визначено три варіанти порядку користування земельною ділянкою у відповідності до ідеальних часток співвласників, з урахуванням ділянки загального користування. Визначити розподіл домоволодіння на два ізольованих об`єкта з самостійними входами (виходами) кожний та без врахування земельної ділянки загального користування на підставі наданих документів неможливо.

З листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 12.06.2020 року вбачається, що згідно поточної інвентаризації від 18.06.2020 року житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 89,7 кв.м., житлова площа складає 45,2 кв.м., сараї літ. «Б,В», вбиральня - душ літ. «И», гараж літ. «Е», 1-2 огорожа, І - вимощення. Будівля літ. «И» - (вбиральня-душ) - тимчасова будівля, яка не підлягає прийняттю в експлуатацію. Будівля літ. «Г» - (літня кухня), літ. «Д» - (вбиральня), літ. «Ж» - (сарай), літ. «З» (літній душ) - знесені, і вказані дії є роботами, які не потребують документів, що дають право на їх виконання. Прибудови літ. «а4» - Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 25.02.2013 року №ОД 10 (т.3 а.с.23).

Згідно Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовлений 18.06.2020 року КП «БТІ» ОМР на замовлення ОСОБА_3 , вказане домоволодіння складається з: «А» - житловий будинок, «Б,В» - сараї, «Е» - гараж, «И» - вбиральня-душ, №2,5-9 - огорожа, І-ІІ - вимощення (т.3 а.с.24-26).

Будинок літ. «А» складається з трьох квартир. В квартирі 1а: 1 - житлова, площею 14,0 кв.м., 2 - житлова, площею 6,1 кв.м., 3 - коридор, площею 6,7 кв.м., 4 - кухня, площею 11,3 кв.м., 5 - санвузол, площею 4,4 кв.м., 6 - веранда, площею 7,0 кв.м. Разом по кв. 1а загальна площа - 49,5 кв.м., житлова площа - 20,1 кв.м., допоміжна (підсобна) - 29,4 кв.м. В квартирі 1: 2 - житлова, площею 13,4 кв.м., 3 - коридор, площею 4,2 кв.м., 4 - житлова, площею 5,0 кв.м., 6 - кухня, площею 6,9 кв.м. Разом по кв. 1 загальна площа - 29,5 кв.м., житлова площа - 18,4 кв.м., допоміжна (підсобна) - 11,1 кв.м. В квартирі 2: 2 - житлова, площею 6,7 кв.м., 6 - кухня, площею 4,0 кв.м. Разом по кв. 2 загальна площа 10,7 кв.м., житлова площа - 6,7 кв.м., допоміжна (підсобна) - 4,0 кв.м. Разом по літ. А: загальна площа - 89,7 кв.м., житлова площа - 45,2 кв.м., допоміжна (підсобна) - 44,5 кв.м.

При цьому, колегія суддів враховує, що Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений 19.06.2014 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради на замовлення ОСОБА_5 , містить відмітку про самочинно збудовану прибудову а4, побудовану у 2005 році (т.2 а.с.189-191).

З наявного у матеріалах справи Висновку №639 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеного 15.12.2020 року судовим експертом ТОВ-ОФ «ІНЮГ-Експертиза» Петровим І.І. вбачається, що виконати поділ 3/5 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням діючих будівельних норм і правил, в рівних частках між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без відступу від ідеальних часток, технічно неможливо. Окрім того, площа приміщень житлового будинку, яка припадає кожному з співвласників згідно з ідеальними частками, менша за мінімальну площу, при якій можливий їх виділ в натурі зі спільної часткової власності. Ринкова вартість 3/5 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування прибудови літ. «а4» та вбиральні-душу літ. «И» згідно технічного паспорту ОМБТІ та РОН, виконаного станом на 18.06.2020 року, складає 1207000 грн. (один мільйон двісті сім тисяч гривень) (т.3 а.с.59-138).

Висновком експертів №18-2960/2961 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 16.06.2020 року було запропоновано три варіанти розподілу 3/5 частини житлового будинку з господарськими спорудами та порядок користування 3/5 частиною земельної ділянки. При цьому всі варіанти розподілу враховували відступ від ідеально належної частки кожного з співвласників, оскільки здійснити поділ домоволодіння відповідно до ідеальних часток співвласників неможливо. Питання визначення вартості спірної частини домоволодіння та можливої грошової компенсації в разі відступу від ідеальних часток при розділі домоволодіння перед експертами не ставились.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 1-3 ст. 358 ЦК України).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує:

(а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники);

(б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч. 1 ст. 364 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (постанова Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18).

Тлумачення положень ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Таким чином, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27.05.2020 року у справі № 173/1607/15 (провадження № 61-26178св18), від 11.10.2021 року у справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20).

Завданням суду при розгляді такої категорії справ є встановлення можливості поділу об`єкта нерухомості, що перебуває в спільній частковій власності, який буде відповідати вимогам, що передбачені будівельними нормами та правилами, коли кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

З цією метою призначається судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої судом розглядається найбільш оптимальний варіант поділу нерухомого об`єкта в натурі відповідно до розміру ідеальних часток у спільній частковій власності. Отримання дозволів на перепланування об`єкта нерухомості здійснюється власниками, якщо техніко-юридичними нормами встановлена вимога щодо отримання дозвільних документів у разі втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування чи в інших випадках, передбачених будівельними нормами та правилами.

Наявність чи відсутність станом на час ухвалення судом відповідного рішення таких дозволів чи погоджень, необхідних для фактичного виконання робіт з поділу спірного майна, немає значенні для суду, який ухвалює рішення про поділ незалежно від того, чи є у сторін у справі проектна документація з поділу, чи затверджена вона, чи отримано ними документи на право виконання відповідних будівельних робіт, а також незалежно від того, чи вимагається за законом в конкретному випадку розробка такої проектної документації та отримання дозвільної документації.

Однак, колегія суддів враховує, що наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , у складі домоволодіння, яке належить ОСОБА_3 , у 2005 році була побудована самочинна добудова літ. «а4».

З приводу викладеного колегія суддів зазначає наступне.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у ст. 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у ч. 1 ст. 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно п. 2.3 вказаної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Таким чином, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22.07.2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив Верховний Суд у постановах від 06.03.2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15.04.2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03.06.2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16.03.2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15.11.2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17.11.2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16.02.2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09.03.2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22), від 31.01.2024 року у справі № 607/4891/15-ц (провадження № 61-10467св23).

Послідовною є і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14.09.2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21)).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що відповідно до штампу КП «БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 , у складі домоволодіння, яке належить ОСОБА_3 , наявна самочинно збудована у 2005 році будівля літ. «а4», яка змінила загальну площу спірного будинку

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про те, що внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, прибудови) спірний будинок втратив тотожність із тим, які сторони отримали у власність, що виключає можливість задоволення позову про його поділ.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що самочинних прибудов у складі часток, які просять виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проведеними експертизами не встановлено, однак внаслідок добудови будівлі літ. «а4» реконструкції зазнав і спірний будинок в цілому, в результаті чого його площа була збільшена, замуровані та вибиті нові вікна, пробито нові входи до кімнат, тощо, що не було передбачено Планом будинку від 1986 року (т.1 а.с.33-35).

На підставі викладеного, оскільки до складу домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , входить самочинно збудований об`єкт - будівля літ. «а4», то спірне домоволодіння не може бути предметом поділу згідно з положеннями ст. ст. 364, 367 ЦК України, так як питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно, не підлягають задоволенню наступні позовні вимоги:

ОСОБА_2 про: виділення, із спільної часткової власності у домоволодінні, ОСОБА_2 у натурі належні їй на праві спільної часткової власності 3/10 частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , які складається в цілому з кам`яної житлової будови, загальною площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №1-3, 5-9 огорожа, I-III мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 590 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні; припинення права спільної часткової власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; визнання за ОСОБА_2 право власності на самостійний об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з кам`яної житлової будови, загальною площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд: «Б» літня кухня, «В» сарай, «Г» літня кухня, «Д» вбиральня, «Е» гараж-сарай, «Ж» сарай, «З» душ, №1-3,5-9 огорожа, I-III мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 590 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні; встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 про: виділення ОСОБА_1 в натурі 1/5 та 1/5 частини житлового будинку, що є у спільній частковій власності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень у житловому будинку літ. «А»: 1-2 житлова кімната, 1-3 коридор, 1-4 житлова кімната, 1-6 кухня, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., в самостійне майно з присвоєнням окремої адреси; визнання за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А», загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Необгрунтованими при цьому є доводи представника ОСОБА_3 про те, що відносно прибудови літ. «а4» 25.02.2013 року було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкту до експлуатації серії ОД №10, тобто об`єкт, відповідно до Постанови КМУ від 07.06.2017 року №406, втратив статус самочинної будівлі.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст. ст. 177-179, 182 цього кодексу, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно, як об`єкт цивільних прав, виникає з моменту його державної реєстрації.

Однак, у даному випадку матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності на прибудову літ. «а4», що свідчить про відсутність підстав вважати, що вказаний об`єкт втратив статус самочинно збудованого майна.

Щодо вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів додатково зазначає, що у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження № 61-6807св19) зроблено правовий висновок, що при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

Враховуючи цей принцип, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Відповідно, у даному випадку питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою є похідним від вирішення питання про припинення права спільної часткової власності сторін на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та виділ частки у натурі, що є неможливим з огляду на наявність у складі вказаного домоволодіння самочинного будівництва.

Крім того, колегія суддів враховує, що 3/5 частин спірного домоволодіння, належні ОСОБА_2 складаються з наступних приміщень: 2 - житлова, площею 6,7 кв.м., 6 - кухня, площею 4,0 кв.м. Разом по кв. 2 загальна площа 10,7 кв.м., житлова площа - 6,7 кв.м., допоміжна (підсобна) - 4,0 кв.м.

Згідно з ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки» у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо (пункт 2.22).

Площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м., в інших квартирах - не менше 17 кв.м. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв.м., на дві - 14 кв.м. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м., у дво- та більше кімнатних - 8 кв.м. (пункт 2.24).

Таким чином, площа 3/5 частин спірного домоволодіння становить 10,7 кв.м., що недостатньо для влаштування однокімнатної квартири згідно з вимогами ДБН. Відповідно, виділ ОСОБА_2 приміщення в домоволодінні у АДРЕСА_1 , яке б відповідало вимогам ДБН щодо ізольованої квартири, та яке за розміром відповідало б часткам співвласників у праві спільної часткової власності на вказане майно, є технічно неможливим.

Колегія суддів приймає до уваги, що 1/5 частин спірного домоволодіння, яке належить іншому позивачу ОСОБА_4 складається з приміщень у житловому будинку літ. «А»: 1-2 житлова кімната, 1-3 коридор, 1-4 житлова кімната, 1-6 кухня, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., тобто, площа вказаних приміщень відповідає вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки», однак, як вже вказувалось вище, здійснити виділ в натурі частини спірного домоволодіння не вбачається можливим у зв`язку із наявністю у його складі самочинного будівництва.

Щодо вимог ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_2 на 3/10 частки домоволодіння з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці 590 кв.м., яка перебуває в користуванні, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виплати компенсації ОСОБА_3 у розмірі 603000,50 грн., що є 1/2 часткою від ринкової вартості 3/5 часток домоволодіння; визнання права власності на вказані 3/10 частки за ОСОБА_3 з урахуванням вже існуючого права власності ОСОБА_3 на інші 6/20=3/10 частки, визначення порядку виконання рішення суду шляхом реєстрації права власності в ЄДРРП за ОСОБА_3 в цілому на 3/5 частки домоволодіння, суд виходить з наступного.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1) частини 2 ст. 16 ЦК України).

У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду від 09.10.2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п. 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України)».

У даному випадку колегія суддів враховує, що мировою угодою від 03.06.1988 року було визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності на 3/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , тобто, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належали по 3/10 частин вказаного домоволодіння кожному. Відповідно, їх частки та частки їх правонаступників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільній власності є рівними.

Таким чином, безпідставними є доводи позовної заяви ОСОБА_3 про те, що частка майна ОСОБА_2 у спільному майні є незначною, оскільки ОСОБА_3 є власником такої ж самої 3/10 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим останній не може ставити питання про позбавлення ОСОБА_2 належного їй майна.

Доводи ОСОБА_3 про неможливість спільного володіння і користування майном, як на підставу позбавлення права власності на частку у майні ОСОБА_2 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що між сторонами склалися обоюдні неприязні та конфліктні відносини, ініціаторами яких є як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , а тому позбавлення ОСОБА_2 права власності на належне їй майно по причині неприязних відносин із позивачем є неприпустимим, оскільки право власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Щодо вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю з боку ОСОБА_3 та вселення ОСОБА_2 у належну їй кімнату, позначену у технічному паспорті під літ. 1а2 та гаражем під літ. «Е».

Колегія суддів не погоджується із доводами позивача про те, що вказані приміщення належать ОСОБА_2 , оскільки відповідно до мирової угоди 1988 року та укладеного в подальшому договору між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був визначений порядок користування відповідними приміщеннями, які належать їм на праві спільної часткової власності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у 1996 року в літній кухні літ. Ж, яка знаходиться у володінні ОСОБА_2 , сталась пожежа, а на теперішній час залишаються аварійними належні ОСОБА_2 сараї під літ. Б і В, що підтверджено фотофіксацією аварійного стану будівель та технічним висновком Державного НВІ «Укрпроектреконструкція» від 2017 року (т. 2 а.с. 21-31, 43-49).

Постійним місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 є м. Львів, що не заперечується останньою.

Таким чином, враховуючи, що належні апелянту приміщення є непридатними для проживання у зв`язку із їх аварійним станом, а також приймаючи до уваги, що на підтвердження наявності перешкод з боку ОСОБА_3 в користуванні цими приміщеннями ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, то вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог ОСОБА_2 про демонтаж незаконно приєднаної новозбудованої стіни до стіни кімнати 2-2, з демонтажем вхідних дверей цієї ж незаконної добудови та приведення її до попереднього стану за рахунок ОСОБА_3 .

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч. 8 ст. 376 ЦК України).

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 10.06.2020 року у справі №127/11492/16-ц і від 27.01.2021 року у справі №308/8116/13-ц.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 6 ст. 81 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Однак, у порушення вказаних норм права, ОСОБА_2 не навела доказів в обґрунтування захисту своїх прав у такий спосіб як знесення, будь-які приписи щодо усунення порушень, як і відмова ОСОБА_3 від перебудови об`єкта в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_2 не довела порушення її прав самочинною забудовою, а захисту в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 376 ЦК України, підлягає лише дійсне порушене право.

З аналогічних правових підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою з боку ОСОБА_3 шляхом знесення самовільно збудованої житлової прибудови літ. «а4», оскільки позивач, всупереч положень ст. ст. 76, 81, 89 ЦПК України, під час розгляду справи не надала доказів порушення або існування порушення її прав діями відповідача, а також не надала доказів існування приписів щодо усунення порушень, та відмови ОСОБА_3 від перебудови об`єкта самочинного будівництва.

Щодо вимог ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 25.02.2013 року №ОД 10, а саме прибудови літ. «а4».

У постанові від 11.11.2020 року у справі № 640/10134/19 Верховним Судом зазначено, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема ст. 39-1, встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме - подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.

При цьому недостовірні дані мають відповідати одній із таких умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта.

У даному випадку, питання щодо подання замовником достовірних чи недостовірних даних при поданні декларації в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 не ставились, будь-яких доказів з цього приводу позивачем судам першої та апеляційної інстанцій не надано, на підставі чого колегія суддів доходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної декларації.

Щодо заявленого представником ОСОБА_3 клопотання про застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

А отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із відсутністю порушеного права, як у даному випадку, не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови у задоволенні позову.

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення спільної часткової власності, виділ частки в натурі, усунення перешкод у користуванні власністю, користування земельною ділянкою, встановлення порядку користування та вселення, приведення до попереднього стану добудови та скасування декларації - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки майна, усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 лютого 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе