Справа № 758/6756/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Лукавої Ю.Р., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем

У С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Київської міської ради (надалі за текстом - відповідач) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (надалі за текстом - ОСОБА_3 ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Померла ОСОБА_3 була матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_3 , відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 (надалі за текстом - квартира), яка належала померлій на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 20.12.1999 (1/3 частина квартири), свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2262 (1/3 частина квартири).

На момент смерті зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 була наступна адреса: АДРЕСА_2 , де остання в силу свого похилого віку проживала разом з сином - позивачем.

Той факт, що позивач дійсно проживав постійно за однією адресою разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після смерті останньої підтверджуються актом про проживання особи № 32, виданим Головою КМ «РЖМ Виноградар», з якого слідує, що позивач починаючи з 2020 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_4 .

Оскільки позивач проживав разом з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті останньої, то керуючись ч. 2 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже протягом шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Савенко Ірини Вікторівни, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, отримав відмову видачі останнього. Відмова мотивована тим, що позивач не надав доказів постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті та не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк.

У зв`язку з цим, позивач змушений звертатись до суду з даною позовною заявою про встановлення факту постійною проживання з померлою на час відкриття спадщини після її смерті.

Ухвалою суду від 05.06.2024 року у справі відрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача вимоги заяви підтримав, просив її задовольнити.

У ході судового засідання були допитані свідки, які були приведені до присяги суддею. Свідок ОСОБА_5 зазначила, що з ОСОБА_3 дружили приблизно 32 роки. Зазначила, що ОСОБА_6 дуже хворіла і просила свого сина, щоб він жив з нею, бо та навіть не могла піти в магазин. Пояснила, що позивач робив ремонт і весь час бачила ОСОБА_7 в квартирі. Свідок ОСОБА_8 зазначила що з ОСОБА_3 спілкувались давно, зазначила, що коли почався ковід були проблемки з доставкою їжі, ОСОБА_9 був постійно з мамою. Зазначила, що ОСОБА_7 ночував у матері.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Померла ОСОБА_3 була матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_3 відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 20.12.1999 (1/3 частина квартири), свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2262 (1/3 частина квартири) (а.с. 8-9, 18-21).

Факт постійного проживання за однією адресою разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після смерті останньої підтверджуються актом про проживання особи № 32, виданим Головою КМ «РЖМ Виноградар», з якого слідує, що позивач починаючи з 2020 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_4 (а.с.7).

Факт того, що позивач проживав разом з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджується, також, показаннями свідків наданих у судовому засіданні.

Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Савенко Ірини Вікторівни, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримав відмову видачі останнього. Відмова мотивована тим, що позивач не надав доказів постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті та не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк (а.с. 13-14).

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно норм цивільного законодавства прийняття спадщини відбувається двома способами, один з яких є так би мовити автоматичним, однак, передбачає наявності конкретних умов, а інший передбачає вчинення особою визначених у встановлений законом строк дій:

1) Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

2) Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Як встановлено з матеріалів справи, позивач проживав разом з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті останньої, заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері не подавав, а тому, прийняття спадщини ним відбулося у відповідності до ч. 2 ст. 1268 ЦК України.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що на позивача не поширювалися норми закону щодо подання в шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини, оскільки обов`язок подати таку заяву з метою прийняття спадщини покладається лише на особу, яка не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За правилами ч.ч, 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції на момент відкриття спадщини), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у Постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі №175/4514/20.».

У цій справі, Верховний Суд звернув увагу на те, що необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання Позивача разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання Позивача , як спадкоємця першої черги, та спадкодавця на час його смерті.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

В Постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 638/20596/16 вказано, що в порядку позовного провадження можуть встановлюватися юридичні факти лише за умови, що від встановлення їх наявності або відсутності у подальшому залежить можливість вирішення спору про суб`єктивне право.

Відтак, встановлення факту, про який заявлено вимоги позивачем має юридичне значення, його встановлення необхідно для реалізації спадкових прав позивача, зокрема, оформлення спадкових прав на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проживала з заявником за адресою: АДРЕСА_2 , вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Вказані обставини підтверджені як письмовими матеріалами справи, так і показаннями свідків.

У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Відтак суд вважає доведеним факт постійного проживання ОСОБА_3 та позивача на час відкриття спадщини, а тому позивач має право на спадкування.

Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків.

Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обґрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявленного відповідача та обґрунтувати відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права.

Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог позивачем.

Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до Київської міської ради, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем - задовольнити;

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після смерті останнього;

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач - Київська міська рада (адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, );

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Гребенюк