Дата документу 02.12.2024
Справа № 501/3394/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Чорноморськ

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Смирнова В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Кочкіної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

Предмет та підстави позову:

- визнати незаконним та скасувати Наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» № 100 К від 06.05.2024р. «Про призупинення дії трудового договору з провідним інженером з нормування трудових процесів 1 вантажного району ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді провідного інженера з нормування трудових процесів 1 вантажного району ДП «МТП «Чорноморськ» з 06.05.2024 року;

- стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 01125672) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.05.2024 року до дати прийняття рішення по суті в даній справі;

- допустити рішення в даній справі до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді провідного інженера з нормування трудових процесів 1 вантажного району ДП «МТП «Чорноморськ» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 01125672) та стягнення на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 01125672) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 позов мотивує тим, що вона з липня 1990 року безперервно працювала на різних посадах в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ», аз 23.04.2020 року, займала посаду провідного інженера з нормування праці 1-го вантажного району Державного підприємства ДП «МТП «Чорноморськ».

Наказом №52/О-30 від 28.02.2023 року, складеним 17.02.2023р. про припинення трудового договору, її було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.04.2024р. у іншій справі №501/1104/23, позовна заява ОСОБА_1 була задоволена повністю, вищевказані накази визнані протиправними та скасовані, позивача поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Наказом ДП «МТП «Чорноморськ» від 06.05.2024р. №99-К, ОСОБА_1 було поновлено на посаді провідного інженера з нормування трудових процесів 1 вантажного району ДП «МТП «Чорноморськ» і тією ж датою, 06.05.2024р., наказом ДП «МТП «Чорноморськ» № 100-К з нею було призупинено дію трудового договору.

Позивач вважає, що призупинення дії трудового договору відбулося без законних підстав, з грубим порушенням норм Кодексу законів про працю України,зокрема в умовах дії воєнного стану.

Представник ДП «МТП «Чорноморськ» надав суду відзив на позовну заяву (а.с.32-35) в якому зазначив, що проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечує з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ДП «МТП «Чорноморськ» та обіймає посаду провідного інженера з нормування трудових процесів 1 вантажного району.

Наказом директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 06.05.2024 р. №100-К у зв`язку з закінченням строку дії «Ініціативи з безпечного транспортування агропродукції через Чорне море», що призвело до неможливості забезпечення роботою працівників підприємства та підвищення ступеня небезпеки знаходження на всій території ДП «МТП «Чорноморськ» внаслідок обстрілів портової інфраструктури, керуючись ст..13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з ОСОБА_2 з 06.05.2024 р. призупинено дію трудового договору на термін до припинення та скасування воєнного стану.

Таке рішення є вимушеним заходом, оскільки через військову агресію російської федерації, блокування Чорноморського морського порту, ДП «МТП «Чорноморськ». Як портовий оператор, позбавлений будь-якої можливості здійснювати свою господарську діяльність, і як наслідок не може забезпечити позивача роботою.

Заяви, клопотання.

Представник позивача адвокат Марінкевич М.М. надала заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності.

Інші процесуальні дії у справі.

07.08.2024 р. постановлена ухвала про відкриття провадження у справі (а.с.29).

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

ОСОБА_1 з липня 1990 року безперервно працювала на різних посадах в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (ДП «МТП «Чорноморськ»), має посвідчення ветерану порту. З 23.04.2020 року, займала посаду провідного інженера з нормування праці 1-го вантажного району Державного підприємства ДП «МТП «Чорноморськ» (а.с.10-11).

Після поновлення на посаді на підставі виконання Рішення Іллічівського міського суду Одеської областівід 09.04.2024р. у справі № 501/1104/23 (а.с.84), Наказом ДП «МТП «Чорноморськ» від 06.05.2024р. №100-К з нею було призупинено дію трудового договору у зв`язку із закінченням строку дії «Ініціативи з безпечного транспортування агропродукції через Чорне море» зменшення обсягів замовлень, що призвело до неможливості забезпечення роботою працівників та підвищення ступеня небезпеки знаходження на всій території ДП «МТП «Чорноморськ» внаслідок обстрілів портової інфраструктури на підставі ст.13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану (а.с.20).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Статтею 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою, мають для сторін наступити відповідні наслідки за обставинами, що передбачає така норма права.

Відповідно до ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Аналіз вищевказаних положень Закону передбачає, що законом надано право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, однак таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

У зв`язку з призупиненням дії трудового договору працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором.

Давши оцінку доказам, суд не може погодитися, що у відповідача настало фактичне та реальне припинення господарської діяльності та виробничої діяльності внаслідок якого настала абсолютна неможливість роботодавця надавати роботу працівнику, а працівнику виконувати її, бо інформація надана у доказах не свідчить про повне зупинення діяльності.

Суд погоджується, що відповідачем не надано даних відносно обставин, що вказані як підстава для призупинення дії трудового договору з позивачем, а саме щодо «Ініціативи з безпечного транспортування агропродукції через Чорне море». Матеріали справи не містять документущо підтверджуєстроки в які така ініціатива здійснювалась, коли саме була припинена та чим це обґрунтовується, більш того, після призупинення дії трудового договору з позивачем, порт продовжував працювати.

В матеріалах справи також міститься інформація з офіційних джерел відповідача (офіційного сайту та офіційної сторінки в Facebook) також інформація з новостних платформ «Укрінформ» таЧІС «Чорноморської інформаційної служби» що свідчить про роботу підприємства впродовж 2024 року та вказує на відсутність обставин абсолютної неможливості роботодавця надавати роботу працівнику, а працівнику виконувати її (а.с.22-25.

Таким чином, зазначене підтверджує, що ДП «МТП «Чорноморськ» працювало на момент винесення відповідного спірного наказу.

Суд зауважує, що згідно роз`яснень Міністерства економіки України в листі за № 4712-06/22838-09 від 09.05.2022р., під абсолютною неможливістю надання роботодавцем та виконання працівником роботи в контексті призупинення дії трудового договору, слід розуміти випадки:неможливості забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищено в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе у зв`язку з відсутністю на це його згоди, зокрема, з причин переміщення його з території, де ведуться активні бойові дії.

Наявність жодної з зазначених обставин в момент винесення оскаржуваного наказуне було доведено відповідачем у суді, а матеріали справи не містять доказів, що спростовують доводи позовної заяви.

Отже, лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою, для сторін мають наступити відповідні наслідки за обставинами, що передбачає така норма права.

Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є саме абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, про це прямо вказано в Законі України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, зокрема у коментарі до статі 13 вказаного Закону.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Верховною Радою України 15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Зазначені нормативні акти дещо обмежують, але не скасовують права людей, зокрема в статусі працівників підприємств. Нерозуміння, або умисне ігнорування зазначеного факту тягне певні зловживання з боку роботодавця.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з викладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Водночас, ч. 9 ст. 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати та призвели до порушення її конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суд застосовує до спірних правовідносин норму ч. 2 ст. 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та покладає на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час її перебування у вимушеному прогулі.

Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладенимВерховним Судом у постановах від 21.06.2023 року у справі № 149/1089/22, від 31.01.2024 року у справі № 161/8196/22, від 27.03.2024 року у справі № 753/12518/22, від 22.05.2024 року у справі № 755/10764/22.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового(місячного) окладу.

З наведеного можна зробити висновок про те, що якщо працівник протягом останніх чотирьох календарних місяців, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, не відпрацював жодного робочого дня, у нього відсутній розрахунковий період, тому середня заробітна плата в такому випадку обчислюється, виходячи з посадового окладу.

Водночас, якщо в розрахунковому періоді є хоча б один повний відпрацьований день, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за такий робочий день.

При цьому простій - це час протягом якого працівник не працює. Оплата простою не з вини працівника є платою за невідпрацьований час і входить до фонду додаткової заробітної плати.

Як зазначено в пункті 2 розділу ІІ Порядку № 100, час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Також при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (абзац другий пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100).

Отже, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці час простою не враховується, навіть у разі збереження під час простою за працівником середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що дію трудового договору з позивачкою було призупинено з 06.05.2024 року.

У зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 року режиму воєнного стану згідно з ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-XI від 15.03.2022р. з урахуванням змін внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022р. не застосовуються норми ст. 53, ч.1 ст.65, ч.3-5 ст.67, 71,73 (святкові і неробочі дні) КЗпП України.

Тобто, розрахунковим періодом повинен бути березень та квітень 2024 року, але на той час позивачка не працювала, оскільки у зв`язку із її звільненням у лютому 2023 року, оскаржувала зазначені накази у суді в іншій справі № 501/1104/23, що перебувала в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області. Попередні два місяці перед березнем 2024р., а саме січень та лютий 2024р. позивачка також не працювала по тій же причині. Відповідно цей час виключається з розрахункового періоду.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 в зазначений період була залучена до роботи.

Таким чином, оскільки позивачка перебувала у тривалому простої (більше чотирьох місяців), то у неї відсутній розрахунковий період, тому при визначенні розміру середньої заробітної плати, за обставин цієї справи, необхідно виходити із встановленого їй посадового окладу, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2024 року у справах № 753/12518/22 та № 507/1435/22.

Згідно інформації, що була надана відповідачем за ухвалою про витребування доказів, розмір місячного посадового окладу ОСОБА_1 складав 9 195,00 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала 418,00 грн. (9195,00грн : 22 робочі дні в місяці) (а.с.73).

Вимушений прогул позивачки тривав з 06.05.2024 року (день призупинення трудового договору) до 02.12.2024 року (день поновлення дії трудового договору), тобто 151 робочий день.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 , повинен становити 63 118,00 грн. (151 робочий день *418,00 грн.).

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 63 118,00 грн. з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Також, враховуючи положення статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №100-К від 06.05.2024р. «Про призупинення дії трудового договору з провідним інженером з нормування трудових процесів 1 вантажного району ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на посаді провідного інженера з нормування трудових процесів 1 вантажного району ДП «МТП «Чорноморськ» з 06.05.2024р.

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (ідентифікаційний код юридичної особи:01125672) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.05.2024 р. до 02.12.2024р. у розмірі 63118,0 грн.

Відповідно до ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць та в частині поновлення на роботі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 06.12.2024р.

Суддя Іллічівськогоміського суду

Одеськоїобласті В.В. Смирнов