ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7595/24 Справа № 201/9372/23 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період перебування у шлюбі відповідачем в інтересах сім`ї було укладено договір позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 23 серпня 2018 року за реєстровим № 360, стосовно повернення суми позики в розмірі 669 120 грн. 00 коп. В якості забезпечення виконання умов договору позики від 23 серпня 2018 року, було укладено договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 23 серпня 2018 року, за реєстровим № 362, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 в свою чергу надавав свою згоду, як чоловіка, на укладення ОСОБА_2 зазначених договорів, від якого в справі нотаріуса є заява, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., 04 вересня 2018 року. В порушення умов договору позики боржник ОСОБА_3 зобов`язання у визначений строк не виконала та не повернула грошові кошти. Таким чином, майно перейшло у власність іпотекодержателю ОСОБА_2 в рахунок виконання іпотекодавцем - Боржником зобов`язань перед Іпотекодержателем за Договором позики. На зазначений факт був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 04 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. за реєстровим № 384, а відтак зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с.1-6).

Не погодившись із позовом відповідачка 09 січня 2024 року подала зустрічну позовну заяву про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що у 2008 році ОСОБА_2 , її син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку приватизації державного житлового фонду набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 . На час набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не проживала та не була знайома. У 2018 році ОСОБА_2 було прийнято рішення придбати нову квартиру та переїхати проживати в інший район міста. Для придбання квартири грошових коштів не було, гроші могли бути отримані лише від продажу квартири по АДРЕСА_3 частки якої також була і ОСОБА_5 , яка виховувала сина ОСОБА_6 , інваліда з дитинства, з яким постійно і проживала. Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 06.06.2018, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони, продаж квартири вчинено за 653 905, 00 гривень. Згідно п.1.1 договору позики від 23.08.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_3 669 120 гривень, що є еквівалентом 24 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також 23.08.2018 було укладено договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку було передано іпотекодавцем ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Таким чином, вартість проданої квартири по АДРЕСА_5 , відповідає вартості придбаної квартири по АДРЕСА_6 .

У зв`язку з викладеним просила суд визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. (том 1 а.с. а.с. 78-82,113-115,128-137).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 15 140 гривень 00 копійок. (том 2 а.с. 34-39, ).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить, рішення суду 1 інстанції скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити (том 2 а.с. а.с. 46-54,78-87).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 232.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 232, між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18 липня 2021 року.

У 2008 році ОСОБА_2 , її син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку приватизації державного житлового фонду набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 . На час набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не проживала та не була знайома.

Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 06.06.2018, зареєстровано в реєстрі за №1031, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони, продаж квартири АДРЕСА_2 вчинено за 653 905 гривень.

Згідно п.1.1 договору позики від 23.08.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бондар М.О. позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_3 669 120 гривень, що є еквівалентом 24 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також 23.08.2018 року було укладено договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку було передано іпотекодавцем ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, вартість проданої квартири по АДРЕСА_5 , відповідає вартості придбаної квартири по АДРЕСА_6 .

Також судом 1 інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_9 показав суду, що йому було відомо про те, що гроші за продаж квартири по АДРЕСА_5 були використані для придбання спірної квартири.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що квартиру по проспекту Героїв він рекомендував для придбання ОСОБА_2 , яка зверталася до нього за допомогою в пошуку житла.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що квартира по АДРЕСА_6 була придбана після продажу квартири по АДРЕСА_5 . Свідку було достеменно відомо про це, оскільки саме їй були передані гроші від продажу для зберігання до часу укладання угоди по придбанню квартири по АДРЕСА_6 .

Разом із тим свідок ОСОБА_12 не надав суду жодних свідчень стосовно предмету позову.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що надавала в борг ОСОБА_1 6000,00 доларів США для завдатку за тиждень до угоди по квартирі по АДРЕСА_6 та знала про намір родини Трач змінити житлові умови.

Разом з цим, дані покази входять в протиріччя з показами свідка ОСОБА_11 , яка під час допиту наголосила на тому, що квартира по АДРЕСА_5 була продана за 25000,00 доларів США, з яких 19000,00 були передані їй на зберігання, решта в розмірі 6000,00 була передана для завдатку та вирішення питань по приватизації квартири по АДРЕСА_6 .

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем на надано належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_1 грошових коштів для придбання спірної нерухомості.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що є доведеним факт, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме показами свідків, доказами продажу іншої квартири, що перебувала у власності ОСОБА_2 .

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами сторони позивача за первісним позовом, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Так, згідно ст. 41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.97 №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Щоб визначити джерело придбання спірного майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Дослідивши наявні докази в матеріалах справи та пояснення свідків, суд 1 інстанції критично сприйняв посилання ОСОБА_1 на наявність власних коштів для придбання спірної квартири, як доказ того, що в нього було достатньо коштів для придбання спірної нерухомості, виходячи з того, що позивачем за первісним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності у нього коштів на той час.

Також суд 1 інстанції критично сприйняв посилання ОСОБА_1 на те, що коштів на придбання спірної квартири було недостатньо, оскільки це спростовується наданими ОСОБА_2 письмовими доказами та показами свідків.

Крім того, також суд 1 інстанції критично оцінив посилання ОСОБА_1 на шлюбний контракт, як на доказ визначеності правового статусу майна придбаного у шлюбі, оскільки шлюбний контракт, укладений між сторонами, не містить застереження, що спільною сумісною власністю подружжя є майно, яке придбано за особисті кошти одного з подружжя, оскільки, з цього приводу є пряма норма закону п.3 ч.1 ст.57 СК України, яка передбачає правовий статус майна.

Застережень з приводу іншого режиму подібного майна, ніж передбачено даною нормою закону, - шлюбний контракт не містить.

Також суд 1 інстанції врахував той факт, що у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 наголосив на тому, що ОСОБА_2 було продану належну їй 1/3 частку квартири по АДРЕСА_5 , гроші від чого були використані на придбання спірної нерухомості.

Під час вирішення спору про поділ майна подружжя, суд 1 інстанції встановив обсяг спільно нажитого майна, з`ясував час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог, та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що фактично право власності на спірну квартиру виникло на підставі удаваного правочину про що судом 1 інстанції не зазначено в рішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що кожна зі сторін даної справи не заявляли позовних вимог про визнання договорі недійсними (удаваними), а тому суд 1 інстанції розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства, регламентованого ст. 13 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: