Провадження № 22-ц/801/2404/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 рокуСправа № 127/15200/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Пантелеймонової А. І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молявчик Олексій Валерійович на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дерновою В. В. в залі суду в м. Вінниця, дата складення повного тексту рішення 30.09.2024,

в цивільній справі № 127/15200/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою та стягнення моральної шкоди,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 , за участі Служби у справах дітей Вінницької міської ради в якому просила усунути перешкоди у праві володіння та користування майном (квартирою) шляхом надання їй вільного доступу та вселення у квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача надати позивачу комплект ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 10 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину. Відповідач разом із сім`єю в 2021 році отримав ордер на службове житло на вселення у житлову квартиру, як особа яка має статус військовослужбовця. На підставі ордера вся сім`я прописалася у квартирі. Проте з недавніх пір відповідач в квартиру позивача з донькою не пускає, змінив ключі від вхідних дверей, одноособово володіє, користується та розпоряджається квартирою, використовує майно у власних цілях, тим самим чинить перешкоди позивачу з дитиною у її користуванні.

Позивач вказує, що договір про користування спірним житловим приміщенням між сторонами не укладено. Відповідач на неодноразові звернення позивача щодо допуску до квартири і передачі ключів не реагує, тому позивач змушена була звернутися до правоохоронних органів.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 нерухомим майном (житлом), а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у квартиру та зобов`язання ОСОБА_1 надати доступ до квартири та передати ключі до вхідних дверей зазначеної квартири.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено належними доказами, що вона набула права користування квартирою відповідно до вимог Закону, припинення сімейних відносин з відповідачем не позбавило її права користування жилим приміщенням, при цьому площа спірної квартири, яка була відповідачем отримана як службова, була визначена, враховуючи кількість усіх членів сім`ї на момент її отримання, у тому числі, і позивача ОСОБА_3 .. В свою чергу, факт чинення відповідачем позивачеві перешкод у користуванні квартирою доведений позивачем, тому її порушене право підлягає захисту у судовому порядку.

Щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що усунення перешкод у користуванні квартирою, є достатньою компенсацією та справедливою сатисфакцією у спірних правовідносинах (позивач у спірній квартирі ніколи не проживала), а тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17 333,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2024 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду на 03 грудня 2024 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції частково задовольняючи позов не взяв до уваги, що матеріалами справи не підтверджено факту, що відповідач чинив перешкоди позивачу в користуванні квартирою, оскільки позивач мала вільний доступ до квартири і при бажанні могла до неї потрапити. Наявний в матеріалах справи рапорт працівника поліції не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Посилання позивача на перешкоди з боку відповідача є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Вказує, що суд першої інстанції за власною ініціативою застосував аналогію права і прирівняв наймача відомчого житла до власника приватного житла, а також прирівняв службове житло до приватного. Висновки суду протирічать правовому обґрунтуванню. Скаржник наголошує, що позивачка не будучи членом родини відповідача, а також будучи вселеною до відомчого житла намагається вселитись у службову квартиру свого колишнього чоловіка. При цьому, рішенням житлово-побутової комісії УСБУ України у Вінницькій області вона знята з обліку.

Крім того, просить прийняти як доказ по справі, долучене ним до апеляційної скарги, повідомлення №53/26/41-549 від 24.09.2024 від Житлово-побутової комісії УСБУ щодо зняття з квартирного обліку колишньої дружини.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що із доводами та вимогами викладеними відповідачем не погоджується в повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм чинного законодавства, з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Молявчик О. В. підтримали доводи апеляційної скарги, просять її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гребенюк В. О. доводи апеляційної скарги не визнали, вважають рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 02 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб й ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 09 вересня 2015 року (а.с. 7).

Зі Свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 14.09.2023 року слідує, що ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 8).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2024, яке набрало законної сили 13.09.2024, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

15.03.2021 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради видано ордер № 0020 на службове жиле приміщення (двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ) відповідачеві ОСОБА_1 з сім`єю з 3 осіб ( ОСОБА_1 квартиронаймач, ОСОБА_6 дружина, ОСОБА_5 донька) на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 30,7 кв.м (а.с. 48).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні маральної шкоди відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Між сторонами виник спір з приводу порядку користування квартирою.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини(далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Судом встановлено, що з 02.11.2013 до 13.09.2024 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого відповідач будучи співробітником управління Служби безпеки України 11.03.2021 отримав ордер на службове житло на вселення у житлову квартиру, площа якої була визначена, враховуючи кількість усіх членів сім`ї на момент її отримання.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

В подальшому, на підставі ордеру відповідач разом із дружиною та їх спільною дитиною зареєструвались у вказаній квартирі, а відтак позивач разом із дитиною правомірно набули право користування квартирою, як члени сім`ї військовослужбовця СБУ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на те, що відповідач чинить їй з дитиною перешкоди в користуванні квартирою, а тому просить надати їй безперешкодний доступ до квартири та ключі до неї.

З матеріалів справи вбачається, що 09.04.2024 ОСОБА_2 зверталась до відділення поліції №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області з заявою, в якій просила прийняти міри до свого чоловіка ОСОБА_1 , який перешкоджає та обмежує їй із дитиною проживати у їх спільній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Звернення позивача до відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою не знаходять належного реагування з його боку, тому вона намагалася потрапити у квартиру у законний спосіб, після чого відповідач зверталася до органів поліції.

Позивачем доведено факт порушення її прав користування житловим приміщенням з боку ОСОБА_1 , а такі права підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача надати безперешкодний доступ до квартири та ключів від неї.

За приписами статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

В свою чергу, припинення позивачем сімейних відносин із відповідачем не позбавило її права користування квартирою.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 441/667/17.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем доведено належними доказами, що вона набула права користування квартирою відповідно до вимог Закону, при цьому припинення сімейних відносин з відповідачем не позбавило її права користування жилим приміщенням, однак не має можливості користуватися цим житлом, оскільки відповідач чинить їй з дитиною перешкоди у користуванні вказаним майном. Тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами є ефективним.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

В апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що позивач ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою, так як вже не є його дружиною, тобто членом сім`ї, а також, рішенням житлово-побутової комісії УСБУ України у Вінницькій області вона знята з обліку.

Так, відповідно до п. 5.11 наказу Служби безпеки України від 06.11.2007 року № 792 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень», службові житлові приміщення надаються у межах не менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті, визначеному в установленому порядку, але не більше 13,65 квадратного метра житлової площі на одну особу.

Дійсно, згідно з п. 3.16 Інструкції у разі розірвання шлюбу на обліку разом із військовослужбовцем залишаються тільки члени його сім`ї, які згідно з рішенням суду залишилися з ним, а в разі, коли ці члени сім`ї повнолітні, - за їх письмовою згодою.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що у спірних правовідносинах йдеться не про перебування на обліку колишньої дружини військовослужбовця Служби безпеки України, а про право користування вже отриманим житловим приміщенням.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В супереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не довів належними доказами той факт, що він не чинить відповідачу перешкод у користуванні квартирою, а його позиція в суді про те, що позивач втратила право на проживання в спірній квартирі й безпідставно намагається вселитися у службову квартиру до свого колишнього чоловіка свідчить про протилежне.

Хоча мав можливість подати відповідні докази, заявити клопотання про долучення або витребування будь-яких додаткових доказів.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

В свою чергу, позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Що стосується поданого до апеляційного суду повідомлення №53/26/41-549 від 24.09.2024 від Житлово-побутової комісії УСБУ щодо зняття з квартирного обліку колишньої дружини, в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не приймаються, оскільки зазначений доказ не був предметом дослідження у суді першої інстанції й суд не надавав йому відповідну оцінку відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молявчик Олексій Валерійович залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 05 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун