ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9993/24

Провадження № 22-ц/4820/1794/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю апелянтки ОСОБА_1 та її представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Карплюка О.І. від 19 липня 2024 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 , звертаючись в суд з позовом до відповідачки, вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_3 . Після смерті позивачці стало відомо, що її батько за життя, 14.08.2023 року, уклав з ОСОБА_1 договір довічного утримання, відповідно до умов якого передав у власність останній квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохлібом В.П.

На думку позивачки, договір підписаний її батьком внаслідок помилки, з власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення.

З врахуванням наведеного, посилаючись на ст. 229 ЦК України, позивачка просила суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.07.2024 року позов задоволено. Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14.08.2023 року та посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохлібом В.П., зареєстровано в реєстрі за №1071.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне і відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Ні позовна заява, ні рішення суду, на думку апелянтки, не містять доказів про наявність обставин, що могли вплинути на сприйняття, чи спотворене сприйняття ОСОБА_3 при укладенні правочину.

В засіданні апеляційного суду апелянтка та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Позивачка, представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України апеляційний суд відхилив чергове клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою, зважаючи на обов`язок розглянути справу у визначені законом строки.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Так, встановлено, що 14.08.2023 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір довічного утримання, відповідно до умов якого передав у власність останній квартиру АДРЕСА_1 , вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохлібом В.П.

Позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 і його спадкоємицею першої черги за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору ОСОБА_3 виповнилося 67 років, він важко хворів, похилий вік та стан його здоров`я також сприяли невідповідності його уявленню про природу та елементи вчинюваного ним правочину, тому наявні підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Проте з цим висновком не можна погодитися, зважаючи на таке.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що під помилкою слід розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Разом з тим, оскаржуване рішення не містить обґрунтування, щодо яких саме обставин, які мають істотне значення, помилявся відчужувач ОСОБА_3 при укладенні договору довічного утримання, в чому полягала хибність його уявлень щодо природи чи елементів цього договору, і які саме докази підтверджують ці обставини.

Апеляційний суд констатує, що позовна заява також не містить обґрунтування, які ж саме фактичні обставини неправильно сприймалися ОСОБА_3 , в чому полягала його справжня воля, за відсутності яких обставин можна було б вважати, що спірний договір довічного утримання не був би ним вчинений.

Обставини, на які посилалася позивачка в обґрунтування позову, викладені в одному реченні - «договір підписаний її батьком внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення».

Позовна заява не містить посилання на докази існування обставин, які б впливали на помилкове сприйняття відчужувачем ОСОБА_3 суті чи елементів договору довічного утримання.

При цьому матеріали справи не містять медичних документів щодо захворювань ОСОБА_3 , які б могли вплинути на його сприйняття природи чи елементів вчинюваного ним правочину.

Відтак позивачка не довела достатніми та допустимими доказами наявність підстав для задоволення її позову.

Висновки суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог і наявність підстав для визнання договору довічного утримання недійсним є помилковими.

З врахуванням наведеного оскаржуване рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачки понесені нею судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 1816,80 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1816,80 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк