Справа № 468/436/19-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

23.02.2024 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., за участю секретаря Онофрійчук М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування вимог в позові вказала, що вона з відповідачем ОСОБА_2 з 27.09.2003 року перебувала у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 07.04.2016 року. В період шлюбу ними за спільні кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , автомобіль RENAULT TRAFIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 та легковий причеп марки УВН моделі 810082Р, реєстраційний номер НОМЕР_2 . На теперішній час між сторонами виник спір щодо даного майна. В добровільному порядку зробити поділ даного майна не є можливим. Позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і вона має право на частку у вказаному майні.

На підставі викладеного просила суд ухвалити рішення яким, здійснити поділ даного спільного майна, виділивши їй у власність вищевказаний житловий будинок, а відповідачу - транспортні засоби. Також просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію частки вартості майна в розмірі 58436 грн.

02.04.2019 року до Баштанського районного суду Миколаївської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою від 24.04.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 09.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

18.11.2019 року по справі ухвалено заочне рішення.

Ухвалою від 19.12.2019 року вищевказане заочне рішення скасовано.

31.01.2020 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою від 23.11.2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, яким просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою від 22.01.2024 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, залишено без розгляду.

Ухвалою від 22.01.2024 року року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, призначено справу до судового розгляду.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримала частково. Просила виділити позивачу у власність вищевказаний житловий будинок, а відповідачу - транспортні засоби. Позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача грошової компенсації частки вартості майна в розмірі 58436 грн., не підтримала.

Відповідач до суду не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

В ході розгляду справи судом встановлено наступне.

Згідно рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 07.04.2016 року у справі №468/262/16-ц, було розірвано шлюб, який був укладений між сторонами 27.09.2003 року (а.с.9).

Згідно договору купівлі-продажу від 03.09.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №955, ОСОБА_1 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів №6458291 від 03.09.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20213690 від 12.09.2008 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за №954 від 03.09.2008 року (а.с.7).

Згідно звіту про оцінку від 15.04.2019 року, оціночна вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 15.04.2019 року становила 113678 грн. (а.с.17-18).

Згідно щорічної декларації за 2018 рік, поданої 29.03.2019 року, ОСОБА_2 задекларував, серед іншого, набуття 31.12.2013 року права власності на автомобіль RENAULT TRAFIC та 16.10.2015 року на легковий причеп марки УВН моделі 810082Р (а.с.44-45).

Згідно аналітичної довідки від 27.01.2020 року за №002, ймовірна вартість легкового причепу марки УВН моделі 810082Р, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 20350 грн.

Згідно аналітичної довідки від 27.01.2020 року за №003, ймовірна вартість бувшого у використанні автомобіля RENAULT TRAFIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 210200 грн.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

На підставі ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказане також кореспондується з нормами ст. 368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Позивач просить поділити вищевказане майно, при цьому в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що дане майно було придбано нею та відповідачем саме за час шлюбу.

Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не доведено належними та допустими доказами того, що автомобіль RENAULT TRAFIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 та легковий причеп марки УВН моделі 810082Р, реєстраційний номер НОМЕР_2 були придбані ними саме за час перебування у шлюбі та не вибули з власності до розірвання шлюбу, а відтак, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відомості щорічної декларації відповідача не є належним та допустим доказом підтвердження вищевказаних обставин, оскільки декларація про доходи є лише офіційною заявою платника податків про отримані ним за певний період прибутки та жодним чином не виступає в якості правовстановлючого документу, або документу на підтвердженя офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права власності.

Інших доказів на підтвердженя факту набуття сторонами права власності на вищевказані транспортні засоби за час шлюбу, суду не надано.

Таким чином, позивачем не доведено факту придбання вищевказаних спірних транспортних засобів у шлюбі, що у аспекті вищенаведених положень ст.60 СК України свідчить про необґрунтованість позовних вимог у справі.

Позивачем не доведено обставин як самого факту придбання даного майна за час шлюбу, так і джерело його придбання (купівля-продаж, міни, дарування, спадкування тощо), що також вказує на відсутність підстав вважати, що дане майно належить сторонами по справі на праві спільної сумісної власності.

Позивач просила виділити їй у власність будинок, а відповідачу - транспортні засоби.

Як зазначалось вище, суд розглядає справи, серед іншого, в межах заявлених нею вимог (ст. 13 ЦПК України).

Недоведеність стороною позивача належності вищевказаних транспортних засобів їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, унеможливлює виділення відповідачу у власність вищевказані транспортні засоби, а відтак і виділення в цілому позивачу у власність вищевказаного будинку, що свідчить про необхідність відмови в задоволенні позову.

Крім того, необхідність відмови в задоволенні позову в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 обумовлена тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що даний будинок не вибув з власності сторін до розірвання шлюбу та перебуває у їх власності на теперішній час (відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на час звернення до суду), оскільки наявність таких доказів є необхідним з метою недопущення можливого порушення прав третіх осіб.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не бере до уваги та відхиляє визнання позову відповідачем виходячи з вищевказаних положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, а також ст. 263 ЦПК України, за якою рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, враховуючи, що в даному випадку визнання позову суперечить закону (вищевказані положення ЦПК України та СК України), а також може допустити порушення прав третіх осіб за вищенаведених обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265,268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задовоенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст судового рішення складено 23.02.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

СУДДЯ: