ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9249/24 Справа № 196/699/23 Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року та ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. В обгрунтування посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна тітка - ОСОБА_4 . Після смерті тітки вона звернулась до приватного нотаріуса Кравчук С.В. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, як єдиному спадкоємцю за законом. Нотаріусом була відкрита спадкова справа №58/2020.

31.03.2021 року приватний нотаріус Кравчук С.В. винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та дві земельні ділянки, посилаючись на існування заповіту від 07 червня 2017 року на користь ОСОБА_2 ..

Вона є єдиним спадкоємцем за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 її двоюрідної тітки - ОСОБА_4 . Крім того, вона тривалий час фактично проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, бо лише вона доглядала за спадкодавцем з жовтня 2017 року постійно. Саме з цього періоду вона особливо потребувала сторонньої допомоги у зв`язку з погіршенням здоров`я. До цього часу вони були дружніми та постійно родичалися. Для неї було несподіваним, коли у червні 2017 року молода сім`я ОСОБА_5 взялися доглядати ОСОБА_4 , забравши до свого помешкання її з усіма документами і статками, оскільки вони були чужими одне для одного.

Однак, у жовтні 2017 року ОСОБА_4 знову опинилася у себе вдома, запросила її за нею доглядати та піклуватися, що вона до самої її смерті й робила.

Безпосереднє спілкування її з ОСОБА_4 , як до посвідчення заповіту, так і після цього, слідує, що волевиявлення заповідача очевидно не було вільним і не відповідало волі заповідача. І те, що заповіт на нотаріальному бланку опинився у ОСОБА_2 підтверджує те, що її діяння у період червень-жовтень 2017 року прямо вплинули як на факт складення заповіту саме на цю особу, так і на формування волевиявлення на підписання заповіту проти дійсної волі заповідача. Якби це була щира воля спадкодавця, то заповіт знаходився б у неї, а не у ОСОБА_2 , і про цей заповіт знали б і інші особи.

Крім того, таке розпорядження ОСОБА_4 не могла скласти саме таким чином, щоб стверджувати у заповіті, що вона може і добре розуміє "нікчемність заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору", якого вона ні з ким не укладала; що добре розуміється у "праві на відмову від спадщини", коли спадщина ще не відкрита; що добре усвідомлює "право на обов`язкову частку у спадщині", коли у неї не було жодного утриманця; що вона добре усвідомлює "право заповідача на скасування та зміну заповіту", коли вона взагалі не збиралася складати заповіт на будь-кого.

Доказом того, що ОСОБА_4 не мала власної волі на складання заповіту є і те, що вона 12.06.2017 року уклала договори оренди на земельні ділянки, що увійшли у заповіт, на 49 років 11 місяців і 30 днів з ОСОБА_6 . Це фактично спростовує дійсність волевиявлення ОСОБА_7 передати в порядку спадкування ОСОБА_2 право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками після її смерті.

Як єдиний спадкоємець за законом, віднесений до п`ятої черги, для захисту своїх спадкових прав вона вважає за необхідне пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним заповіту на користь ОСОБА_2 , оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Все майно після смерті ОСОБА_4 повинно спадкуватися за законом і за нею повинно бути визнано право власності на все спадкове майно після смерті ОСОБА_4 .

Просила визнати за нею право на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 двоюрідної тітки ОСОБА_4 , як за спадкоємцем п`ятої черги у розумінні статті 1265 ЦК України; визнати недійсним посвідчений приватним нотаріусом заповіт, складений 07 червня 2017 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , у зв`язку зі встановленням, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, як про те йдеться у ст. 1257 ЦК України. Визнати за нею, як за спадкоємцем п`ятої черги в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 двоюрідної тітки ОСОБА_4 , право власності на таке майно:

1) будинок (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер майна: 11210728; Загальна площа (кв.м): 39,2, Житлова площа (кв.м): 22,5, Загальна вартість нерухомого майна (грн.): 24788; Форма власності: приватна; Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 07.11.2007;

2) земельну ділянку площею 6,9114 га з кадастровим номером :01:002:0013 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бабайківської с/ради Царичанського району Дніпропетровської області (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 56; Номер відомостей про речове право: 21154251);

3) земельну ділянку площею 5,7948 га з кадастровим номером :01:002:0014 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бабайківської с/ради Царичанського району Дніпропетровської області (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256; Номер відомостей про речове право: 21159924).

Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року з задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено.

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2024 року в ухвалені додаткового рішення відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить висновку про задоволення чи відмову щодо кожної з позовних вимог,чим порушено норми процесуального права.

Суд першої інстанції, допитавши її як свідка не надав їм оцінки. Так само не надано належної оцінки і свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,які підтвердили, що померла ОСОБА_4 є її двоюрідною тіткою. Копія спадкової справи, що надана суду, не може замінити оригіналу заповіту, який вона оспорює.

Всі заяви ОСОБА_2 про хрещеного батька та про те, що ОСОБА_4 вважала її за рідну доньку нічим не підтверджені.

Висновок суду про те, що вона не довела, що є спадкоємцем за законом і не може оспорювати заповіт не відповідають дійсності.

Крім того, резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить висновку про задоволення чи відмову щодо кожної з позовних вимог,чим порушено норми процесуального права щодо змісту резолютивної частини рішення суду, яке підлягає усуненню шляхом ухвалення додаткового рішення. Проте суд першої інстанції ухвалою відмовив у винесенні додаткового рішення. Просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питань щодо кожної позовної вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилався на те, що чинні положення ст. 265 ЦПК України не передбачають вимоги зазначати в резолютивній частині судового рішення про відмову в задоволенні кожної, окремо заявленої, позовної вимоги, за умови, коли суд приймає рішення про відмову в задоволенні позову повністю. Спосіб викладення резолютивної частини судом першої інстанції повністю узгоджується з вимогами процесуального закону.

На переконання відповідачки, судом першої інстанції вірно визначено, що позивачка, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання за нею права на спадкування за законом, як за спадкоємцем п`ятої черги у розумінні статті 1265 ЦК України, та визнання за нею права власності на спадкове майно, не довела належними доказами наявність родинних стосунків між нею та спадкодавцем, як двоюрідною племінницею та відповідно двоюрідною тіткою та відповідно право на спадкування за законом взагалі.

Суд першої інстанції вірно визначив, що жодного доказу на підтвердження того, що позивачка є двоюрідною племінницею спадкодавця матеріали справи взагалі не містять та правильно залишив поза увагою свідчення вказаних осіб, так як вони не можуть являтися достатніми та достовірними доказами певних родинних відносин.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко Ю.О. та ОСОБА_10 .. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повісток.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.09.2020 рокую. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно.

Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Царичанської селищної ради 13.11.2020 року за №2961 та 20.01.2021 року за №113, ОСОБА_4 була зареєстрована та постійно мешкала з 14 липня 2007 року і по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_4 була зареєстрована та мешкала за вищевказаною адресою одна.

16 листопада 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. із заявою про прийняття спадщини за законом згідно статті 1264 ЦК України (тобто, як спадкоємиця четвертої черги за законом) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , на підставі якої була заведена спадкова справа №58/2020.

22 січня 2021 року до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась відповідачка ОСОБА_2 ..

Згідно заповіту від 07.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Сало В.В., зареєстрованого в реєстрі за №509, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла відповідачці ОСОБА_2 належні їй земельні ділянки, площею 5,7948 га та площею 6,9114 га, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Бабайківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області. Заповіт зареєстрований 07.06.2017року у Спадковому реєстрі за №60754013, стан його чинний, що підтверджується копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №62479504.

Заповіт наявний у спадковій справі №58/2020, копія якої належним чином завірена приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кравчук С.В..

Інших спадкоємців, які прийняли у встановленому законом порядку спадщину після померлої ОСОБА_4 не має, що підтверджується копією спадкової справи №58/2020 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ..

31.03.2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом згідно статті 1264 ЦК України (тобто, як спадкоємиці четвертої черги за законом) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Постановою приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С.В. від 31.03.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. У постанові зазначено, що для оформлення спадщини згідно статті 1264 ЦК України після померлої ОСОБА_4 не надано документи на підтвердження факту проживання разом з спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, натомість у матеріалах спадкової справи наявна довідка виконавчого комітету Царичанської селищної ради №2961 від 13.11.2020 року, у якій зазначено, що ОСОБА_4 була зареєстрована та мешкала одна, що також підтверджується і довідкою виконавчого комітету Царичанської селищної ради №113 від 20.01.2021 року; для оформлення спадщини на спадкові земельні ділянки не надано оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки, що не дає змоги встановити склад спадкового майна; також згідно матеріалів спадкової справи наявний інший спадкоємець за заповітом, посвідченим спадкодавцем ОСОБА_4 не на користь заявника, тому свідоцтво про право на спадщину за законом видати неможливо.

З наданої позивачкою копії ухвали Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року у справі №196/1372/20 вбачається, що у грудні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту родинних відносин, у якій просила встановити факт того, що вона являється двоюрідною племінницею ОСОБА_4 . Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року було скасовано, а заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Заповіт оспорюється і може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи. Зацікавленою особою може бути виключно особа, чиї спадкові права порушені у зв`язку із укладанням заповіту. Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом.

Відповідно ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Звернувшись до суду з даним позовом про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, позивачка ОСОБА_1 у заявлених нею позовних вимогах просить, окрім визнання заповіту недійсним, визнати за нею право на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 двоюрідної тітки ОСОБА_4 саме, як за спадкоємцем п`ятої черги у розумінні статті 1265 ЦК України, а також просить визнати за нею, як за спадкоємцем п`ятої черги в порядку спадкування за законом після померлої двоюрідної тітки ОСОБА_4 право власності на спадкове майно.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання права на спадкування за законом, як за спадкоємцем п`ятої черги у розумінні статті 1265 ЦК України, та визнання права власності на спадкове майно, ОСОБА_1 посилалася на те, що її мати ОСОБА_11 , яка померла раніше, і ОСОБА_4 були двоюрідними сестрами, оскільки її мати і батько матері були рідними братом і сестрою, походячи від одних і тих же батька та матері.

При цьому жодного доказу на підтвердження того, що позивачка є двоюрідною племінницею ОСОБА_4 матеріали справи не містять, зокрема свідоцтв про народження, свідоцтв про укладення шлюбу, архівних довідок тощо, оскільки, як пояснила позивач документальні відомості про це не було збережено.

На підтвердження родинних стосунків між позивачем та спадкодавцем було допитано саму ОСОБА_1 як свідка та свідок ОСОБА_9 , яка пояснила, що від жителів села вона чула, що ОСОБА_1 є двоюрідною племінницею ОСОБА_4 . Однак їй невідомо по матері чи по батькові. Позивачка доглядала ОСОБА_4 , оскільки остання хворіла.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що зазначені пояснення не є належним доказом того, що ОСОБА_4 є двоюрідною тіткою позивача та є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 в порядку ст. 1265 ЦК України, оскільки не підтверджено,що їйдостовірно відомо про стосунки померлого із заявником.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Такий правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх

чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Інших доказів, які б підтверджували, що позивачка є двоюрідною племінницею ОСОБА_4 позивачем не надано.

Отже суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем на підтвердження родинних відносин з ОСОБА_4 не надано належних, достовірних та

достатніх доказів, а відтак не доведено, що її спадкові права порушуються заповітом і що вона має право його оспорювати.

З огляду на наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , як за спадкоємцем п`ятої черги у розумінні статті 1265 ЦК України є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Посилання на те, щорезолютивна частина рішення не містить висновків про задоволення чи відмову в задоволенні позову за кожною вимогою окремо, не може бути прийнятим до уваги. Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що всі позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому правильно зазначив в резолютивній частині про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

З цих же причин суд першої інстанції правильно відмовив в ухваленні додаткового рішення за заявою сторони позивача, оскільки ними було розглянуто всі позовні вимоги та підстав для ухвалення додаткового рішення у розумінні ст.270 ЦПК України не було. А отже не знайшли своє підтвердження доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального закону під час постановлення ухвали від 02.08.2024 року про відмову у прийнятті додаткового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції не встановлено порушень з боку суду першої інстанції норм матеріального чи процесуального права не має підстав для постановлення окремої ухвали у розумінні ч.10 ст.262 ЦПК України, яку просив винести апелянт.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

З приводу розподілу судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подачу останньою апеляційної скарги у розмірі 8 303,75 грн..

Враховуючи зазначене, положення ст. 141 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 303,75 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року та ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 8 303,75 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Судді: