Справа № 127/5524/23
Провадження № 22-ц/801/2373/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 рокуСправа № 127/5524/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Романюк Л. Ф. від 14 вересня 2023 року,

встановив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Позов мотивований тим, що вона є власницею садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначений будинок вселився відповідач, який не має жодного відношення до неї, є колишнім чоловіком її дочи ОСОБА_3 , шлюб між якими було розірвано у 2021 році. При цьому відповідач має зареєстроване місце проживання за іншою адресою.

Позивач позбавлена можливості користуватися своїм садовим будинком, а відповідач не вносить жодної плати за користування майном, користується комунальними послугами без оплати.

ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_2 з садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що припинення у ОСОБА_2 статусу члена сім`ї власника житла, у зв`язку із розірванням шлюбу із дочкою ОСОБА_1 , не припиняє його права на користування спірним приміщенням та не дає права колишній тещі виселити його з будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення скасувати, у справі ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 є членом її сім`ї, помилково послався на постанови Верховного Суду, які є не релевантними до спірних правовідносин, оскільки стосуються застосування норм Житлового кодексу (далі ЖК) і регулюють правовідносини між членами сім`ї наймача/власника житла, зокрема й колишнього.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вважав доводи апеляційної скарги безпідставними.

Зазначав, що розірвання шлюбу з дочкою позивачки не є підставою для позбавлення його житла.

Посилаючись на норми Ж К просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 вересня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 2 147,20 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що спірний будинок має статус садового, тобто нежитлового. Тому висновок суду першої інстанції про набуття відповідачем як членом сім`ї власника, права постійного проживання у цьому будинку є помилковим, і норми статті 9, 64, 156 ЖК до спірних правовідносин не застосовуються.

Оскільки ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послалася на те, що вона є власником садового будинку, а відповідач самовільно, без законних на те підстав, займає це майно, апеляційний суд вважав, що між сторонами виник спір щодо права власника на усунення йому перешкод у користуванні належним їй майном, у зв`язку з чим нею і пред`явлено негаторний позов, спрямований на усунення перешкод у користуванні ним. Фактично у справі, що переглядається, позивач звернулася до суду з позовом про усунення їй перешкод у здійсненні нею права користування нерухомим майном шляхом виселення з нього.

Спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника нежитлового приміщення (садовий будинок) з боку іншої особи, при цьому спірне нежитлове приміщення із володіння і користування позивача не вибувало.

ОСОБА_2 , без законних на те підстав, займає садовий будинок, що належить позивачці. Це нерухоме майно відповідно до вимог закону не може бути постійним місцем проживання ОСОБА_2 , оскільки не є житлом. Більше того, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Отже висновок суду першої інстанції про те, що задоволення позову призведе до позбавлення ОСОБА_2 права на житло, є помилковим.

Ураховуючи те, що апеляційний суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 858,88 грн судового збору за подання позовної заяви і 1 288,32 грн за подання апеляційної скарги, всього 2 147,20 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 . Постанову Вінницького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У своїй постанові Верховний суд вказав на те, що апеляційний суд не встановив обставин, які мають значення для вирішення справи, зокрема: не з`ясував законність підстав вселення відповідача до спірного садового будинку; наявність / відсутність у відповідача іншого житла. Крім того, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору враховуючи, що припинення права особи на користування житлом має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), а права власника цього житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею садового будинку з господарськими будівлями та спорудою, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, витягом з ДРРПНМ.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Як видно з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року на момент розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , дочка позивачки, була зареєстрована у АДРЕСА_3 (а. с. 4), зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_4 (а. с. 14), відповідача АДРЕСА_2 . При цьому з копії особового рахунку № НОМЕР_1 станом 20 липня 2016 року ОСОБА_2 проживав в квартирі дружини ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 (а. с. 78).

Згідно із довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 8473 від 08 лютого 2023 року в реєстрі територіальної громади відсутня інформація що до реєстрації осіб у спірному садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 49).

Додатково апеляційним судом у якості свідка допитано ОСОБА_6 , як пояснила, що у 2010 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , від якого мають дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Цей шлюб був розірваний у 2012 році, тому що ОСОБА_6 у зв`язку зі службовим призначенням перебувала в прямому підпорядкуванні ОСОБА_2 , але фактично вони продовжили проживати однією сім`єю. В 2016 році вони знову зареєстрували шлюб і спільно проживали з дочкою та сином ОСОБА_6 від попереднього шлюбу в її квартирі по АДРЕСА_3 . Місце проживання ОСОБА_2 там не реєструвалось, тому що він перебував на квартирному обліку як військовослужбовець Збройних Сил України, який потребує поліпшення житлових умов. У 2025 році її мати ОСОБА_1 придбала садовий будинок, що використовувався їх родиною для відпочинку в літній період. В 2020 році вони ОСОБА_2 припинили фактичні шлюбні відносини і він без її та матері дозволу перейшов проживати у спірний дачний будинок. В 2021 році вони розірвали шлюб офіційно. ОСОБА_2 ніколи разом з позивачкою не проживав, не вів спільного господарства, участі у придбанні чи поліпшенні спірного нерухомого майна не брав.

Те, що ОСОБА_2 не проживав з позивачкою, не вів з нею спільного господарства та спільного бюджету не мав не заперечував в суді апеляційної інстанції і сам відповідач.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що ОСОБА_2 на праві власності належить квартира, житловою площею 28,7 кв. м АДРЕСА_5 .

У постанові від 04 жовтня 20204 року у цій справі Верховний Суд вказав, зокрема, таке:

«Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміють майнові права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У частинах другій, третій статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, під час вирішення справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що:

«Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України)».

Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18 зроблено висновок про те що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, з урахуванням зазначених норм матеріального права та висновків ЄСПЛ і Верховного Суду у справі необхідно було встановити чи вселився у спірне приміщення відповідач з дозволу позивачки як член її сім`ї та на скільки таке втручання у право відповідача на повагу до приватного життя та права на житло, як його виселення з цього житла без надання іншого житлового приміщення переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Встановлено, що ОСОБА_2 членом сім`ї ОСОБА_1 ніколи не був (вони спільно не проживали, не вели спільного господарства чи мали спільний бюджет), відповідно вселитись у її садовий будинок як член сім`ї не міг (жодного доказу про те, що ОСОБА_1 давала свою згоду на його вселення в її садовий будинок у справі немає), а оскільки ОСОБА_2 має у власності інше житлове приміщення, його виселення відповідає легітимній меті захисту права позивачки на вільне користування своїм майном.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірний садовий будинок він придбав особисто, тому що допустимих доказів (частина друга статті 78 ЦПК України) такого придбання (нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна (стаття 657 ЦК України у редакції, яка діяла на момент, коли відповідач вказував про придбання будинку в 2010 році)) у справі немає. Оспорення права власності на цей садовий будинок не є предметом спору у цій справі, а обставини його придбання, відповідно, предметом доказування.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що участь особи у придбанні чи створенні майна не надає їй автоматично права на таке майно, якщо це не було обумовлено з його власником.

Надана відповідачем довідка голови ГО «СДТ «Писарівький» про проживання ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , з 2010 року спростована наведеними вище доказами, а також поясненнями самого ОСОБА_2 про те, що в спірному будинку він почав проживати у 2015 році.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення про задоволення позовних вимог з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 858,88 грн судового збору за подання позовної заяви та 1288,32 грн за подання апеляційної скарги, всього 2147,2 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 вересня 2023 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 2147 грн 20 к.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_6

(Повний текст судового рішення виготовлено 06 грудня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

В. В. Сопрун