Ухвала

04 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 447/3293/21

провадження № 61-14605ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Миколаївська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Миколаївська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дружина дядька ОСОБА_4 . Після їх смерті залишилося спадкове майно, а саме будинок АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу йому свідоцтва на спадкове майно у порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги, однак йому було відмовлено в оформленні спадщини у зв`язку зі складенням заповіту на користь відповідачки ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що 21 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 у порядку спадкування за заповітом, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 278/2021.

Позивач вважав, що заповіт ОСОБА_4 складений та підписаний особою, яка внаслідок похилого віку не розуміла значення своїх дій, оскільки ОСОБА_4 неодноразово наголошувала, що спадкове майно після її смерті перейде до сина позивача ОСОБА_5 , а тому заповіт суперечить волі померлої.

ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що:

позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4 на день посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, заповіт було складено та посвідчено нотаріусом з дотриманням вимог закону.

Не погоджуючись із оскарженими судовими рішеннями, ОСОБА_1 декілька разів подавав касаційні скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року ухвалено вважати неподаною та повернуто у зв`язку із тим, що у касаційній скарзі не викладені передбачені ЦПК України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року повернуто у зв`язку із тим, що у касаційній скарзі не викладені передбачені чинним ЦПК України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

ОСОБА_1 28 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 викладає незгоду з оскарженими судовими рішеннями, посилаючись на її незаконність. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат