Справа № 386/271/16-ц
Провадження № 2/386/1/24
02 серпня 2024 року смт. Голованівськ
Голованівський районний суд Кіровоградської області
В складі головуючого судді Гут Ю. О.
з участю: секретаря судового засідання Корніцької Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , на третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Благовіщенська міська рада Голованівського району Кіровоградської області, про визнання заповіту недійсним,
Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним заповіт складений 02 грудня 2014 року від імені ОСОБА_3 , посвідчений 02 грудня 2014 року секретарем Виконавчого комітету Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 40.
Ухвалою суду від 04.04.2016 відкрито провадження у справі та справу призначеного до попереднього розгляду.
Ухвалою суду від 15.04.2016 проведено підготовчий розгляд справи та призначено розгляд справи до судового розгляду.
19.04.2016 позивач надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив визнати недійсним заповіт складений 2 грудня 2014 року від імені ОСОБА_3 посвідчений 02 грудня 2014 року секретарем Виконавчого комітету Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №40 та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.
25.04.2016 постановлено ухвалу суду про прийняття справи до свого провадження та призначення до судового розгляду.
На виконання ухвали суду 11.05.2016 нотаріальна контора та 16.05.2016 «Укрпошта» надали суду витребувані докази.
Ухвалою суду від 20.09.2016 призначено судово - почеркознавчу експертизу, справу зупинено до надходження до суду експертного висновку.
15.11.2016 за клопотанням експерта ухвалою суду відновлено провадження у справі.
16.12.2016 за клопотанням представника позивача постановлено ухвалу суду про зупинення провадження у справі до вирішення по суті іншої цивільної справи.
14.04.2017 постановлено ухвалу суду про відновлення провадження у справі.
Ухвалою суду від 12.05.2017 призначеного судово-почерковознавчу експертизу та провадження в справі було зупинено до надходження до суду експертного висновку .
21.08.2017 за клопотанням експерта ухвалою суду відновлено провадження у справі.
Ухвалою суду від 27.09.2017 провадження в справі було зупинено, в зв`язку з призначенням комісійної судово - почеркознавчої експертизи.
03.12.2018 постановлено ухвалу суду про відновлення провадження у справі.
На виконання ухвали суду 23.01.2019 з Голованівського РС УДМС, 28.01.2019 з Голованівського сервісного центру надійшли витребувані докази.
Ухвалою суду від 11.01.2021 призначено комісійну судово - почеркознавчу експертизу, справу зупинено до надходження до суду експертного висновку.
12.05.2021 постановлено ухвалу суду про відновлення провадження у справі.
Ухвалою суду від 21.09.2021 призначено повторну комісійну судово - почеркознавчу експертизу, справу зупинено до надходження до суду експертного висновку.
17.11.2021 за клопотанням експерта постановлено ухвалу суду про відновлення провадження у справі.
30.11.2021 постановлено ухвалу суду про задоволення клопотання експерта, надано додаткові документи та провадження у справі зупинено.
26.05.2022 постановлено ухвалу суду про відновлення провадження у справі.
19.09.2023 постановлено ухвалу суду за клопотанням представника позивача про заміну тертьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, секретаря Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області Таужнянську Я.В. на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Благовіщенську міську раду Голованівського району Кіровоградської області.
02.11.2023 постановлено ухвалу про витребування доказів удержавного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області відомості про отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Роздол Голованівського району Кіровоградської області, актовий запис про смерть №1, на виконання якої нотаріус надіслала відповідь про неможливість надати такий доказ, оскільки останній неповернутий судом.
21.03.2024 постановлено ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючому судді.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача надала суд заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримала та просила його задовольнити, незаперечувала проти винесення рішення в заочному порядку.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленням про вручення ОСОБА_2 24.05.2024 рекомендованого листа з судовою повісткою, а також довідкою про доставку електронного документу «Судова повістка» 20.05.2024 представнику відповідача. Заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи у їх відсутність суду не надавали.
Представник третьої особи Благовіщенської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника за наявними в справі доказами.
Враховуючи довготривалий розгляд справи, неодноразові неявки відповідача та його представника, неодноразові клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, які суд розцінює як навмисне затягування судового розгляду справи,за відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача та його представника про дату, час і місце судового засідання, які неодноразово не з`являлись в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подали до суду відзив на позов, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, врахувавши висновок експертизи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи на які сторно посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 5 т. 1).
Як вбачається з довідки Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області №275 від 11.04.2016 ОСОБА_2 , 1970 року народження, здійснював догляд за покійною матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_3 проживала на території села Розношенське з 28.04.2014 по день смерті (а.с.25 т. 1).
З довідки Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області №5 від 05.01.2016 слідує, що ОСОБА_2 проводив похорони своєї матері ОСОБА_3 , за свій рахунок. Згідно акта обстеження ОСОБА_2 проживав разом з покійною ОСОБА_3 і вели спільне господарство (а.с.26 т. 1)
Суд ставить під сумнів довідку №275 від 11.04.2016 щодо проживання відповідача та ОСОБА_3 з 28.04.2014 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 разом на території с. Розношенське Ульяновського району Кіровоградської області, так як у свідоцтві про її смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05.01.2016 виконавчим комітетом Роздольської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області зазначено, що ОСОБА_3 померла в с. Роздол Голованівського району Кіровоградської області, тобто даний доказ суд не бере до уваги.
Відповідно до наданої державним нотаріусом Голованівської районної державної нотаріальної контори Бурдейною Г.І. копії спадкової справи №9/2016 року, заведеної після смерті ОСОБА_3 , з заявами про прийняття спадщини звернулись: за заповітом ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 , відомості про інших спадкоємців відсутні; Свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Відповідно до експертного висновку № 102 від 27.06.2017 досліджувані рукописні записи, розташовані в заповіті від імені ОСОБА_3 від 02 грудня 2014 року, вшитому в спадкову справу № 9/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та досліджувані рукописні записи, розташовані в заповіті від імені ОСОБА_3 від 02 червня 2014 року виконані однією особою. Вирішити питання: "Чи виконані однією і тією ж особою рукописні тексти (рукописні записи) вчинені від імені ОСОБА_3 в наступних документах: заяві про видачу свідоцтва від 18.04.2008, яка міститься в спадковій справі № 198 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , наданої державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори на виконання ухвали суду, заяві про видачу свідоцтва від 06.02.2009, яка міститься в спадковій справі № 198 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , наданої державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори на виконання ухвали суду"?, не представляється можливим у зв?язку з тим, що виявлені співпадання, не дивлячись на їх стійкість, при наявних розбіжностях не створюють індивідуальної сукупності, яка б свідчила про виконання рукописних записів однією особою. Що стосується розбіжностей, то не вдалось визначити являються вони різними варіантами виконання рукописних записів однією особою (прослідкувати варіаційність ознак почерку особи від імені якої вони значаться без порівняльних зразків не можливо), або ж свідчать про виконання даних записів різними особами. Крім того, були встановлені діагностичні ознаки, які свідчать про вплив на процес письма збиваючих факторів, але встановити носили вони постійний чи тимчасовий характер не можливо через відсутність у розпорядженні експерта зразків почерку виконавця, виконаних ним у різних умовах і у різні проміжки часу. Вирішити питання: "Чи виконані однією і тією ж особою рукописні тексти (рукописні записи) вчинені від імені ОСОБА_3 в наступних документах: заповіті, посвідченому секретарем Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області Таужнянською Я.В. 02.12.2014, зареєстрованому в реєстрі за № 40, який знаходиться в спадковій справі № 9/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , наданої державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори, на виконання ухвали суду, заповіті, посвідченому секретарем Розношенської сільської ради Ульяновского району Кіровоградської області Таужнянською Я.В. 02.12.2014, зареєстрованому в реєстрі за № 40, наданому до суду третьою особою, заяві про видачу свідоцтва від 18.04.2008, яка міститься в спадковій справі № 198 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , наданої державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори на виконання ухвали суду, заяві про видачу свідоцтва від 06.02.2009, яка міститься в спадковій справі № 198 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , наданої державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори на виконання ухвали суду"?, не представляється можливим у зв?язку з тим, що виявлені співпадання, не дивлячись на їх стійкість, при наявних розбіжностях не створюють індивідуальної сукупності, яка б свідчила про виконання рукописних записів однією особою. Що стосується розбіжностей, то не вдалось визначити являються вони різними варіантами виконання рукописних записів однією особою (прослідкувати варіаційність ознак почерку особи від імені якої вони значаться без порівняльних зразків не можливо), або ж свідчать про виконання даних записів різними особами. Крім того, були встановлені діагностичні ознаки, які свідчать про вплив на процес письма збиваючих факторів, але встановити носили вони постійний чи тимчасовий характер не можливо через відсутність у розпорядженні експерта зразків почерку виконавця, виконаних ним у різних умовах і у різні проміжки часу. При детальному дослідженні рукописних записів, розташованих в заповіті від імені ОСОБА_3 від 02 грудня 2014 року вшитому в спадкову справу № 9/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та заповіті від імені ОСОБА_3 від 02 грудня 2014 року ознак навмисної зміни почерку не виявлено. Питання щодо встановлення до якої групи за віком належить виконавець рукописних записів, розташованих в: заповіті від імені ОСОБА_3 від 02 грудня 2014 року вшитому в спадкову справу № 9/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ; заповіті від імені ОСОБА_3 від 02 грудня 2014 року; в заяві про видачу свідоцтва від 18 квітня 2008 року; в заяві про видачу свідоцтва від 06 лютого 2009 року не вирішувалось у зв?язку з відсутністю відповідної методики. (а.с.150-166 т. 1).
Як вбачається з висновку експертів №21-356 від 20.04.2021 комісійної судово-почеркознавчої експертизи експерт прийшов до висновку про те, що вирішити питання поставлені в ухвалі суду не виявилося можливим, оскільки наявність діагностичних ознак у досліджуваних вище рукописних записах може свідчити про вплив на виконавця цих записів якихось збиваючих факторів, ймовірно, штучного характеру (наприклад виконання дослуджувальних записів з наслідуванням почерку ОСОБА_3 ), також встановлені збіги по загальним та деяким окремим ознакам. Почерка у заяві від імені ОСОБА_3 про видачу свідоцтва у спадковій спаві відрізняються як від почерків, якими виконані досліджуванні рукописні записи у обох примірниках заповітів так і між собою. Оцінкою результатів порівняльного дослідження вставлено, що виявлені збіжні ознаки не дивлячись на їх стійкість, при наявних розбіжностях не створюють індивідуальної сукупності, які б свідчила про виконання рукописних записів однією особою, невдалося визначити являютьсяони різними варіантами виконання почерку особи, від імені якої вони значаться, без порівняльних зразків різними особами. Крім того, були встановлені діагностичні ознаки, які свідчать про вплив на процес письма збиваючих факторів, але встановити носили вони постійний чи тимчасовий характер не можливо через відсутність у розпорядженні експерта зразків порчерку виконавця, виконаних ним у різних умовах і у різні проміжки часу(а.с.38-54 т.2).
Суд, дослідивши висновки експертів, зробив висновок про те, що запис в заповіті, ОСОБА_3 , посвідченому секретарем Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області Таужнянською Я.В. 02.12.2014, зареєстрованому в реєстрі за № 40, який знаходиться в спадковій справі № 9/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , наданої державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, тобто зміст правочину суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення ОСОБА_3 не є вільним і не відповідав його внутрішній волі, тому є таким, який не відповідає положенням частин 1, 3 ст. 203 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Висновок експерта згідно ст. 57 ЦПК України, є одним з доказів на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, якому суд дає належну оцінку в сукупності з іншими доказами.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.Суд оцінює достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Пленум Верховного України в п. 3 постанови від 30 травня 1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" роз`яснив судам, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.
Відповідно до статтей 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статтей 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до приписів статтей 1247,1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Статтею 1 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. У сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.
Згідно приписів статтей 1251,1252 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
30 квітня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 272/583/19, провадження 61-7004св20 (ЄДРСРУ № 96669197) досліджував питання щодо підстав недійсності та навпаки ознак дійсності заповіту у спадкових відносинах. Та зазначив, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Частиною першою статті 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Відповідно до положень частини третьої статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Враховуючи положення статті 1 Закону України «Про нотаріат», до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів.
Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України «Про нотаріат». Відповідно до статті 37 цього закон, органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).
Згідно положень статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Відповідно до статті 52 Закону України «Про нотаріат» форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах встановлюються Міністерством юстиції України.
У постановах Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 335/5977/17, від 03.11.2021 в справі № 302/857/19 вказано, що відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 червня 2020 року у справі № 697/490/18 вказує, що на час складання заповіту законодавство не вимагало від посадової особи виконавчого комітету сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України в разі, якщо остання на прохання особи записала заповіт зі слів особи заповідача власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, обов`язкового зазначення в заповіті перед його підписом про прочитання його вголос та підписання заповідачем.
Велика Палата Верховного Суду у постанові № 916/3156/17 від 04.06.2019 вказує на те, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Наприклад, про це йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», в якому зазначається, що «в основі усієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда», (зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном). Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно та очевидно перевищувало значущість правопорушення. Саме це спостерігається у разі ухвалення судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.
Велика Палата Верховного Суду наголосила: «Штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт нікчемним, коли нотаріус посвідчив заповіт, навіть не в межах свого нотаріального округу, видається вкрай нерозумним».
Окрім того, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (зазначено у ст. 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.
ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998, «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28.10.1995, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, але й «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.
Верховний Суд у своїй практиці щодо нікчемності правочину та її наслідків у низці постанов зазначав, що нікчемним є правочин, недійсність якого була встановлена законом, і для визнання його недійсним не потрібне рішення суду. Також це стосується односторонніх правочинів, одним з яких є заповіт. Щодо наслідків встановлення нікчемності останніх, то в судовій практиці змінився підхід. Зокрема, на це вказує постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС від 01.03.2021 у справі №473/1878/19, в якій Суд відступив від низки своїх висновків.
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був спрямований до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої зацікавленої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним вважається той правочин, недійсність якого встановлена законом, для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Згідно з висновком Великої Палати ВС, викладеного у постанові від 19.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, якщо недійсність певного правочину була встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зацікавлена особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, слід враховувати, що заповіт передбачає особисте здійснення заповідачем права на вільне волевиявлення, яке будучи належним чином вираженим, підлягає правовій охороні після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Негативні наслідки, які випливають з порушення закону під час посвідчення заповіту, не завжди є підставою для визнання його нікчемним, вони не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно та очевидно перевищувало значущість правопорушення.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК).
Нікчемний заповіт, як і будь який нікчемний правочин не створює юридичних прав та обов`язків, тому подання позову про визнання нікчемного заповіту недійсним чи нікчемним не буде належним способом захисту прав заінтересованих осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Вказані висновки суду також підтверджуються позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 13.05.2019 у справі № 639/2082/17.
Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що підпис від імені спадкодавця ОСОБА_7 у заповіті від 02.12.2014 , складеного секретарем Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області виконані не нею, а іншою особою, що підтверджується наявним висновком експерта, та вказує на відсутність вільного волевиявлення заповідача і не відповідало його волі, тому суд дійшов висновку, що позов необхідно задовільнити.
Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 205, 215, 1257 ЦК України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , на третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Благовіщенська міська рада Голованівського району Кіровоградської області, про визнання заповіту недійсним, задовольнити повністю.
Визнати недійсним заповіт, складений 02 грудня 2014 року від імені ОСОБА_3 , посвідчений 02 грудня 2014 року секретарем виконавчого комітету Розношенської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №40.
Місце проживання позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Місце проживання відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строку, встановленого ЦПК України, не подані заяви про його перегляд або після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення: 09 серпня 2024 року.

Суддя: Гут Ю. О.