Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/1603/23
номер провадження 2/695/219/24

26 листопада 2024 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
секретаря Оніщенко Н.В., Біліченко С.В.,
представника позивача адвоката Зеленого Ю.В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Побиванця Ю.В.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на обов`язкову частку спадкового майна,
У травні 2023р. позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив визнати за ним право власності на обов`язкову частку нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та автомобіля Opel Vectra 1.6, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , які залишились після смерті його батька ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_2 . Власником 3/4 частини вказаного будинку є ОСОБА_3 . Позивач є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За свого життя ОСОБА_3 склав заповіт на користь свого іншого сина ОСОБА_2 , однак позивач є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, а тому має право на обов`язкову частку спадкового майна. На підставі ст. 1241 ЦК України позивач звернувся до нотаріуса із письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на його ім`я після смерті батька ОСОБА_3 . Також із заявою про прийняття спадщини звернувся і інший син спадкодавця ОСОБА_2 . Листом від 04.02.2023р. позивача повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач стверджує, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у відповідача, який свідомо не надає їх нотаріусу щоб той не міг видати відповідне свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову частку зазначеного майна. За цих підстав, вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою судді від 08.05.2023р. відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, витребувано копію спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_3 ..
У серпні 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , згідно якого відповідач ОСОБА_2 просив зменшити розмір обов`язкової частки ОСОБА_1 в нерухомому майні, яке складається з 3/4 частини будинку по АДРЕСА_1 , та автомобіля Опель Вектра, д.н.з. НОМЕР_1 на половину від частки, що згідно ст. 1241 ЦК України має право позивач, тобто до 1/8 частини спадкового майна. Свої доводи відповідач обґрунтовував тим, що померлий ОСОБА_3 в останні роки свого життя потребував стороннього догляду , оскільки не міг самостійно пересуватись. Позивачу було достеменно відомо про поганий стан батька та його потребу в догляді та лікуванні, а відповідач неодноразово звертався до позивача за допомого, але той постійно відмовляв.
Ухвалою суду від 11.06.2024р. підготовче провадження по даній справі закрито.
У судовому засіданні позивач та його представник на задоволенні позову наполягали повністю з підстав, які вказані у позовній заяві, із жодними додатковими заявами, клопотаннями чи зверненнями до суду не зверталися, додаткові докази суду не надали.
Відповідач у судовому засіданні вказував, що не заперечує проти права позивача на обов`язкову частку у спадковому майні, однак просив зменшити її розмір до 1/8, оскільки позивач допомогу батьку не надавав, будь-яким чином не допомагав, а тому отримання ним половини спадкового майна є несправедливим.
Представник відповідача у судовому засіданні позов просив задовольнити частково, посилаючись на ст. 1241 ЦК України просив зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині, оскільки утримання хворого батька, його догляд та лікування, а також поховання повністю було здійснено за рахунок відповідача.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтва про народження (серії НОМЕР_2 від 10.02.1984р.) ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його батьком був ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про смерть (виданого повторно серії НОМЕР_3 від 17.06.2022р.) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 22.02.2022р. Золотоніським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис за №110.
Згідно вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.
Нормами ч. 1 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.
У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Судом встановлено, що за свого життя ОСОБА_3 залишив заповіт на все майно на користь свого сина ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Сахно В.І. 27.11.2020р. за №799.
Частиною 1 ст. 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
У рішенні Конституційного Суду України у справі про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця від 11.02.2014р. №1-рп/2014 вказано, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої т статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності».
ОСОБА_1 , на день смерті свого батька (відкриття спадщини) є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, дата огляду 17.05.2007, інвалідність встановлена довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням, серії НОМЕР_4 , яке видано 19.07.2016р. та довідкою до акту огляду МСЕК серії 5ЧК №108596.
Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено право спадкоємця, який прийняв спадщину, одержати свідоцтво про право на спадщину.
Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом і за заповітом, так і права на обов`язкову частку у спадщині. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2020 року по справі № 556/734/13-ц.
Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.02.2023р., яка складена державним нотаріусом Першої Золотоніської державної нотаріальної контори Колосовською С.О., вбачається, що після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 та непрацездатний за станом здоров`я син спадкоємця ОСОБА_1 в порядку ст. 1241 ЦК України, які звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами про видачу свідоцтва на право на спадщину.
Вказані обставини стверджуються також даними копії спадкової справи після померлого ОСОБА_4 , що надана Першою золотоніською державною нотаріальною конторою на запит суду.
Із змісту позовної зави вбачається, що позивач фактично обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він має право на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті свого батька. Вказані обґрунтування були надані суду і в судовому засіданні в тому числі представником позивача, адвокатом Зеленим Ю.В., який брав безпосередню участь в судовому засіданні.
Виходячи із наявності у позивача такого права, останній просив визнати за ним право власності на обов`язкову частку вказаного нерухомого майна.
При цьому суд зауважує, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (ст. 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування, незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.
Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця
Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач фактично обґрунтовує свої вимоги тим, що він має право на отримання обов`язкової частки у спадщині, а тому просить визнати за ним право власності на обов`язкову частку у вказаному ним спадковому майні.
Таким чином вбачається, що ні позивач, ні нотаріус не заперечують наявність відповідного права позивача на спадкування у порядку, визначеному ст. 1241 ЦК України. Крім того, частка такого майна також визначена ч. 1 ст. 1241 ЦК України де вказано, що зазначені в ч. 1 ст. 1241 ЦК України особи спадкують половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом.
Отже, відмова у вчиненні нотаріальної дії пов`язана виключно із відсутністю доказів належності майна спадкодавцю.
За загальним правилом видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку
Однак у даній справі позивач не доводить належність вказаного майна померлому ОСОБА_3 , не вказує обставин, наявність яких позбавила позивача можливості надати документи нотаріусу для належного оформлення права на спадщину.
У постанові Верховного Суду від 22.09.2021 р. по справі № 227/3750/19 зроблено висновок, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Тобто, оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Однак, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем та представником позивача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, які б в свою чергу могли підтвердити наявність підстав, що унеможливлюють захист прав позивача у нотаріальному порядку.
Слід зазначити, що саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.
Щодо доводів відповідача про зменшення частки позивача в спадковому майні, суд зауважує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, якщо інші спадкоємці заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, то вони вправі звернутися з відповідним позовом до суду.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).
Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» то витрати по оплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.
На підставі зазначеного та керуючись
ст.ст. 346, 1241 ЦК України та ст. 10,
ст.ст. 76,264,265 ЦПК України,
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на обов`язкову частку спадкового майна відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено та підписано головуючим 05 грудня 2024 року.
Суддя : Середа Л.В.