Справа 206/3857/24
Провадження 2/206/1467/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, який обґрунтувала тим, що 21 серпня 2021 року вона уклала шлюб з відповідачем, від якого вони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відповідачем у них наразі напружені стосунки та вони проживають окремо, але він ніякої допомоги на її утримання та утримання дитини не надає. Оскільки дитина проживає з нею, вона має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. На час звернення до суду з позовом, дитина проживала з нею, а тому вона займалась вихованням сина та не мала можливості працевлаштуватись. З огляду на те, що відповідач не виконує свій обов`язок з належного утримання родини, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

29 липня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.

5 вересня 2024 року відповідач подав зустрічний позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, який обґрунтував тим, що дійсно між ними було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син ОСОБА_3 . Дитина в них народилась на наступний день, після початку війни і це дуже вплинуло на емоційний стан дружини. Вона стала агресивною, а через деякий час в неї настала депресія, яку вона пов`язувала з втратою свого здоров`я після народження дитини. З цього приводу вони звертались до психолога та він сподівався, що все налагодиться, однак відповідач відмовилась та вирішила переїхати до своїх батьків, де проживає і до теперішнього часу, а сина залишила з ним. Він, за допомогою своїх батьків з лютого 2023 року займався вихованням дитини, забезпечував всім необхідним, а коли працював, то з сином були його батьки. Весь цей час він намагався налагодити стосунки з дружиною, однак вона категорично відмовлялась, а через деякий час взагалі перестала підтримувати будь який зв`язок. Оскільки на протязі року налагодити стосунки з дружиною не вдалося, а дитина залишилась проживати з ним, позивач за зустрічним позовом просить суд розірвати шлюб між ними та після розірвання шлюбу залишити неповнолітнього сина проживати разом з ним, а також стягнути з відповідача аліменти на його користь в розмірі частини зі всіх видів її заробітку, до досягнення дитиною повноліття.

9 вересня 2024 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, вимоги за яким було об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

У зв`язку з прийняттям зустрічного позову, на підставі ч. 4 ст. 193 ЦПК України, було вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

11 жовтня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 заперечувала проти стягнення з неї аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини, оскільки вона не працевлаштована та надавати допомогу на утримання дитини вона не в змозі. Повертатись до свого чоловіка вона не має наміру, а з огляду на те, що він має за місцем своєї роботи достатній дохід, тому він спроможній разом зі своїми батьками забезпечити дитину всім необхідним. З приводу залишення їх спільної дитини після розірвання шлюбу проживати разом з батьком, вона не заперечує, оскільки на теперішній час в неї відсутня можливість забезпечити синові кращі умови проживання, утримання та належного виховання.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні підтримав власні позовні вимоги, наголосивши на тому, що відповідач ОСОБА_1 у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільної дитини участі не приймає. На його неодноразові прохання повернутись, вона відмовляється та зберігати шлюбні стосунки не бажає, пояснюючи це початком свого нового життя. Оскільки на протязі тривалого часу вони проживають окремо, а відповідач примирятися не бажає та допомоги на утримання дитини не надає, він наполягає на розірванні шлюбу та стягненні аліментів на утримання дитини в зазначеному ним розмірі.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 21 серпня 2021 року було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.08.2021 року.

У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.03.2022 року серії НОМЕР_2 .

В судовому засіданні встановлено, що фактично з лютого 2023 року стосунки між позивачем та відповідачем були припинені, оскільки відповідач переїхала до своїх батьків та повертатись до чоловіка не бажає, а тому їх спільне проживання та ведення сумісного господарства остаточно припинилось.

Позивач за зустрічним позовом мешкає більше року разом із своїм неповнолітнім сином окремо від матері та самостійно займається його вихованням, а дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, але допомогу у вихованні та догляду за дитиною йому надають лише його батьки.

Вказані обставини свідчать про те, що сторони фактично проживають окремо вже більше року, за цей час примиритись їм не вдалося, а подальше їх подружнє життя неможливе та буде суперечити інтересам як позивача, так і відповідача, а також інтересам дитини.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що малолітній син фактично проживає з батьком з лютого 2023 року по теперішній час та він самостійно його утримує та виховує без допомоги з боку матері дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення аліментів на користь матері дитини.

Розглядаючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд приходить до висновку про часткове їх задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони дійсно не бажають продовжувати шлюбні відносини, вказують про недоцільність надання їм часу для примирення.

Відповідач за зустрічним позовом фактично не заперечує проти розірвання шлюбу та погоджується з тим, щоб їх син залишався проживати з батьком, який зобов`язаний займатися матеріальним забезпеченням дитини та її вихованням.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.

Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що їх спільний син на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує його та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом.

Відповідно до із ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Варто зазначити, що у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2 ст.161 СК України, за яких з позивачем неможливо було б залишити проживати дитину.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові №486/706/16-ц (провадження №61-23711св18) від 19.09.2018р., суд роз`яснив, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 вказаної Конвенції, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

Як зазначено вище, у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У справі, що розглядається судом, згода неповнолітнього ОСОБА_3 , на те, з ким із батьків він бажав би проживати, не з`ясовувалася через його вік.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19).

При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем за зустрічним позовом відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб.

Щодо вирішення питання стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення їх спільної дитини проживати разом з батьком після розірвання шлюбу, однак ніякої участі в утриманні дитини не приймає та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення з неї аліментів.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

За змістом ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Разом з тим, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

З довідки ТОВ «Прем`єр» від 10.05.2024 року № БУХП0000005 вбачається, що ОСОБА_2 працює на посаді директора з продажів та отримує стабільно заробітну плату, а його сукупний дохід за 6 місяців склав 75318,42 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом на теперішній час не працює, а обов`язок з утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків у рівних частинах, суд приходить до висновку про можливість відповідача за зустрічним позовом сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, оскільки саме такий розмір аліментів, на переконання суду, забезпечить першочергові потреби дитини і буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Таким чином, оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, вважаючи їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги частково задоволені, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Шлюб укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Дніпропетровської області, актовий запис № 298 розірвати, залишивши неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який самостійно його виховує та утримує.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук