Справа № 462/5812/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 листопада 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі

головуючого-судді Боровкова Д.О.

при секретарі Данилович Н.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати за нею право власності на 1/4 кватири АДРЕСА_1 , а у сукупності на все це житло. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що цієї житлової нерухомості вона успадкувала 12 вересня 2011 року за заповітом після смерті свого дідуся ОСОБА_4 , а ще 1/2 - прийняла в дар 09 вересня 2017 року від своєї бабці ОСОБА_5 . Таким чином, стала власником 3/4 часток у праві власності на квартиру. Ще 1/4 такої належить відповідачу ОСОБА_3 за правом спадкування, реалізованим після смерті її батька ОСОБА_4 у 2011 році. З 2013 року у цій квартирі проживає тільки вона, позивачка, володіє та користується цим майном, належним чином утримує таке. Натомість, відповідач ще за радянських часів виїхала у зв`язку із заміжжям з України, з того часу не проживала у кватирі, не володіє та не користується нею, не несе жодних втрат на її утримання. Оскільки спірне житло у цілому добросовісно набуте ОСОБА_1 , яка безперервно і відкрито володіє і користується таким упродовж останніх одинадцяти років, просить присудити їй таке у цілому з підстав давності володіння та користування цим майном.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. Відповідачка неодноразово повідомлялася про час та місце судового розгляду, у встановленому законом порядку, однак у судове засідання не з`явилася, а тому суд вважає за необхідне розглядати справу у її відсутності та ухвалити заочне рішення по суті заявлених вимог.

24 липня 2024 року ухвалою суду відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче.

17 вересня 2024 року позивачка подала до суду заяву про допит свідків.

17 вересня 2024 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, вказана заява задоволена.

17 вересня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі суд знаходить встановленими викладені нижче обставини, на підставі яких між сторонами по справі виникли наступні правовідносини.

22 серпня 2011 року за позивачкою у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстроване прав власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Підставою для внесення такого запису стала реалізація ОСОБА_1 спадкових прав, які випливали з заповіту ОСОБА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно /а.с.3/.

09 вересня 2017 року у вказаному вище реєстрі зареєстровано право власності позивачки ще на 1/2 цієї ж нерухомості. Таке речове право зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору дарування відповідної частини житлової нерухомості ОСОБА_5 .

Як пояснила у судовому засіданні позивачка, після смерті своєї бабці і дарувальниці за згаданим вище договором, вона звернулася до відповідних підприємств, щоб переробити на своє прізвище договори про постачання комунальних послуг у квартиру, однак отримала відмову, мотивовану наявністю ще одного співвласника квартири відповідача ОСОБА_3 . Останній, як виявилося, належить решта квартири, тобто її 1/4 частина. Таким чином, судом з достатньою повнотою встановлено, що сукупно позивачці належить 3/4 частини спірної квартири (1/4+1/2 або 2/4=3/4), а відповідачці її 1/4 частина.

З акту Львівського комунального підприємства «Сигнівка» від 31 травня 2024 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 не зареєстрована і не проживає /а.с.4/.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_6 показала, що знає ОСОБА_1 тривалий час, а саме, що познайомилася із нею не пізніше 2011 року на спільній роботі. Мешкала позивачка тоді за адресою АДРЕСА_2 . Жила у цьому помешканні одна, пізніше вийшла заміж і зараз проживає там же, але вже із своєю сім`єю. Свідок показала, що неодноразово приходила до позивачки в гості як за місцем її проживання, так і у гості до її бабці ОСОБА_5 на квартиру, в яку вона переселилася, залишивши своє попереднє житло онуці- позивачці ОСОБА_1 . Остання живе у спірній квартирі після переселення на цю житлову площу безперервно. Аналогічні показання дала суду свідок ОСОБА_7 . Ці свідчення є послідовними та логічно узгодженими як між собою так і з поясненнями ініціатора процесу, причому навіть у деталях, які могли би бути відомі тільки особам, котрі дійсно були очевидцями відповідних обставин, а тому, на думку суду, є достовірними за своїм змістом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України Основного Закону, який з урахуванням його ж ст. 8 містить норми прямої дії і найвищої юридичної сили, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та низку протоколів до даного міжнародно-правового акту. Таким чином, зазначені міжнародно-правові норми набули статус частини національного законодавства України. Згідно із ст. 1 Протоколу до вказаної вище Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких згідно із ст. 344 цього ж нормативного акту є набувальна давність. В силу приписів зазначеної норми цивільного права особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В силу ст. 41 ч. 4 Конституції України, аналогічно за змістом ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на те, що ОСОБА_1 переселилася у квартиру, часткою якої вже володіла на праві власності, прийнявши пропозицію своєї бабці, яка через погіршення здоров`я переїхала жити до свого сина, а тому набула у своє володіння та користування усю квартиру АДРЕСА_1 добросовісно, з того часу безперервно та відкрито володіє та користується цим нерухомим майном, суд вважає, позивачка фактично є власником вказаної квартири у цілому, а відтак, вимога про визнання за нею права власності на 1/4 спірної квартири, яка зареєстрована за ОСОБА_3 , є підставною.

Відповідно до ст. 344 ч. 4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме набувається за рішенням суду. В силу ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

При цьому, суд вважає, що у даній конкретній справі, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами, не існує будь-якого іншого ефективного способу захисту прав та інтересів позивачки на вищевказану квартиру.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Крім цього, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судові витрати у виді судового збору в розмірі 3510,00 грн., сплаченого позивачкою при поданні позову до суду /а.с.9/.

Керуючись статтям 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_1 , а у сукупності право власності на це житло у цілому.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3510 (три тисячі п`ятсот десять) гривень 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачка: ОСОБА_3 (місцезнаходження якої, реєстраційний номер облікової картки платника податків та паспортні дані невідомі).

Повний текст судового рішення складений 05 грудня 2024 року.

Суддя:

Ориігнал рішення.